КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/3485/15 Головуючий у І інстанції - Чернов Д.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/2033/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Олійника В.І., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року

у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки,

встановив:

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення прокуратурою було виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою у приватну власність громадянам земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Рішенням Гостомельської селищної ради від 21 жовтня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2010 року ОСОБА_3 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_2, про що зроблено відповідну відмітку на державному акті.

Зазначене рішення Гостомельської селищної ради, державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними та мають бути визнані недійсними, оскільки місцеві ради мають право передавати у власність громадян земельні ділянки комунальної власності.

Розмежування земель державної і комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Перевіркою встановлено, що оскаржуваним рішенням у приватну власність громадянину передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель.

Землі лісового фонду за межами населених пунктів не можуть передаватися до комунальної власності.

На момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісгоспу та знаходилась у кварталі НОМЕР_1 Київського лісництва.

Погодження на вилучення з постійного користування вказаної спірної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав.

Земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель.

Оскільки право власності до ОСОБА_3 перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, виданий на його підставі державний акт підлягає визнанню недійсним.

Крім того, спірна земельна ділянка є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду.

Про допущені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року №51, а тому строк позовної давності не пропущено.

Просив суд, визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року №1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1500 га;

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,1500 га. з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2;

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,1500 га. вартістю 167 881 грн. 32 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні вищезазначеного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення щодо строку позовної давності.

Спірна земельна ділянка цілковито вкрита лісовою рослинністю, про що набувач повинен був знати.

Відчуження об'єктів, які є власністю Українського народу та не можуть перебувати у приватній власності, є триваючим правопорушенням.

Висновок суду про обізнаність прокуратури щодо порушень вимог законодавства з огляду на пред'явлення позовів у 2011-2012 роках є помилковим, оскільки позов прокурора міста Києва заявлявся з інших підстав, а позивачем було визначено Київську міську раду.

Суд не конкретизував, якими доказами підтверджується обізнаність прокурора у 2010 році про порушення права саме Кабінету Міністрів України, як законного розпорядника земель лісогосподарського призначення, а не Київської міської ради у зв'язку з передачею у приватну власність спірної земельної ділянки відповідачу.

Просив, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На зазначену апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав заперечення, які обґрунтовував тим, що спірна земельна ділянка знаходилася в межах селища Гостомель Київської області на момент її відведення.

Відповідні межа селища Гостомель були встановлені рішенням Київської обласної ради від 15 червня 2000 року №212-12-ХХІІІ «Про встановлення меж Гостомельської селищної ради та селища міського типу Гостомель Ірпінської міської ради Київської області» загальною площею 3799,2 га.

Межі селища також встановлювалися і за радянських часів - відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 15 листопада 1938 року №39/22, рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року №566, рішенням Виконкому Київської обласної Ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року №791.

Обставини перебування земельної ділянки в межах селища підтверджуються також тим, що в Державному акті про право власності на земельну ділянку виданому на ім'я ОСОБА_5 зазначено, що земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Кадастровий номер земельної ділянки містить код КОАТУУ та код кадастрового кварталу селища Гостомель.

Разом з тим, в матеріалах справи знаходиться викопіювання з бази даних державного земельного кадастру «ПК АС «Ведення чергового кадастрового плану» с.м.т. Гостомель», наданого за підписом ОСОБА_6, згідно якого в земельному кадастрі спірна територія входить до складу селища Гостомель.

Також зазначає, що правомірним є застосування судом першої інстанції п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-IV, яким було виключено ч.4 ст.268 ЦК України і надано право особі, в тому числі державі в особі КМУ звернутися з відповідним позовом про скасування зокрема і рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року №1298-50-V у строк до 15 січня 2015 року.

Проте, у вказаний термін держава в особі її уповноважених органів з відповідним позовом не звернулася.

Звертаючись з вказаним позовом у липні 2015 року і посилаючись на обставини проведення перевірки в травні 2014 року перший заступник прокурора Київської області необґрунтовано знехтував вище вказаним Законом правом на звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави в установлені строки і подав позов з пропущенням зазначених в законі строків і з пропущенням загальних строків позовної давності.

Просив, в задоволенні апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області відмовити, а рішення Ірпніського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року, апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року, частково задоволено касаційну скаргу заступника прокурора Київської області, скасовано ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою направлення справи на новий розгляд було те, що апеляційний суд, вирішуючи спір, послався на те, що прокурор дізналася про порушення земельного законодавства у 2010 році, коли ним було отримано оригінали рішень Гостомельської селищної ради Київської області, проте матеріальним позивачем є не прокурор, а Кабінет Міністрів України, тому не встановивши коли про порушення свого права дізнався Кабінет Міністрів України, в інтересах якого прокурор звернувся з позовом до суду, дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з 2010 року.

При новому розгляді справи, колегією суддів встановлено, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області №1449-56-V від 21 жовтня 2010 року затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1; передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Гостомельської селищної ради №1449-56-V від 21 жовтня 2010 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 18 листопада 2010 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 вищезазначену земельну ділянку за 167 881 грн. 92 коп.

Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача. Відповідно до цього Указу Кабінет Міністрів України зобов'язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

У листі №873 від 21 листопада 2014 року КП «Святошинське лісопаркове господарство» зазначило, що згідно статуту підприємства, зареєстрованого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території. З листа прокуратури м. Києва йому стало відомо, що протягом 2011-2012 років було пред'явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок.

Постановою про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів №51 від 16 травня 2014 року постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га.

Згідно відповіді від 20 березня 2015 року Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області повідомило прокуратуру Київської області, що у зв'язку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», Управління не має можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський» (в тому числі, з кадастровим номером НОМЕР_3 згідно запиту від 27 лютого 2015 року №05/1-378).

Відповідно до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі №12 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 року спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га., вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності, а посилання позивача, про те, що про порушення прокуратура довідалась лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року №51, тому строк позовної давності прокуратурою не пропущено, спростовується відповіддю КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року №873 в якому зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 року було пред'явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок.

На адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направлялись вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 по непарній стороні із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а саме: 06 жовтня 2010 року №8802 вимога про надання матеріалів у зв'язку з проведенням прокуратурою м. Ірпеня перевірки оригіналів рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення; 13 січня 2011 року за №312 у строк до 14 січня 2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області щодо законності надання радою земельних ділянок; 11 лютого 2011 року за №1425 у строк до 11 лютого 2011 року за зверненням народного депутата України; 04 липня 2011 року за №5081 у строк до 05 липня 2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області; 05 листопада 2011 року за №77-8238 вих.11 у строк до 18 листопада 2011 року прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області. 25 жовтня 2010 року оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення були надані для вивчення прокурору м. Ірпеня Київської області.

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256,261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року (справа № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді В.І. Олійник

С.О. Журба