Ухвала

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 320/8618/15-ц

провадження № 61-4393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: відділ з розвитку підприємництва та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником ОСОБА_3, на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року у складі судді: Пономаренко Л. Е. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року у складі суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), треті особи: відділ з розвитку підприємництва та захисту прав споживачів виконкому Мелітопольської міської ради, Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») про спонукання до виконання умов кредитного договору та перерахунку сплачених грошових коштів у відповідності до умов кредитного договору.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 02 березня 2015 року здійснила сплату чергового платежу в розмірі 267 гривень за кредитним договором, укладеним між нею та ПАТ «Дельта Банк». Платіж було здійснено через ДП «Укрпошту», однак, з невідомих причин, їй почали нараховуватись штрафні санкції, хоча платіж був здійснений своєчасно.

Позивач просила суд:

визнати неправомірними дії ПАТ «Дельта Банк» в частині не зарахування сплати тіла кредиту в сумі 267 грн, сплаченого 02 березня 2015 року відповідно до кредитного договору № 004-13 від 20 вересня 2013 року;

зобов'язати зарахувати перераховані ОСОБА_2 щомісячні платежі за період з квітня 2015 по жовтень 2015 у сумі 1869 грн;

зобов'язати скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за період з березня 2015 року по теперішній час у сумі 2500 грн на тіло кредиту по кредитному договору № 004-13 від 20 вересня 2013 року

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року, позов задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ «Дельта Банк» в частині не зарахування в розрахунок сплати тіла кредиту у сумі 267 грн, сплаченого 02 березня 2015 року відповідно до кредитного договору № 004-13 від 20 вересня 2013 року. Зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» зарахувати перераховані ОСОБА_2 щомісячні платежі за період з квітня 2015 по жовтень 2015 у сумі 1869 грн, скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за період з березня 2015 року по теперішній час у сумі 2500 грн на тіло кредиту по кредитному договору № 004-13 від 20 вересня 2013 року.

Рішення судів мотивовано тим, що кошти, які сплатила ОСОБА_2, не були зараховані на рахунки ПАТ «Дельта Банк» в зв'язку з існуванням розбіжностей між банком та УДППЗ «Укрпошта», що ніяким чином не може відобразитися на клієнтові. Наявність у позивача оригіналу квитанції про сплату 267 грн через відділення УДППЗ «Укрпошта» свідчить про належне виконання ним умов кредитного договору щодо своєчасного погашення боргу відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому нарахування банком штрафних санкцій та вимога сплатити кредит повторно є безпідставними, а позов таким, що підлягає задоволенню.

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» через представника ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: позивач не погасила кредит; банк не несе відповідальність за строки та умови перерахунку коштів; позивач не є споживачем; у банку було запроваджену тимчасову адміністрацію; суди застосували способи захисту, які не передбачений ні кредитним договором, ні статтею 16 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 липня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 направила заперечення на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що умови кредитного договору були виконанні і платіж було здійснено через УДППЗ «Укрпошта»; позивач є не вкладником, а позичальником за кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 січня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суди встановили, що ОСОБА_2 20 вересня 2013 року уклала з ПАТ «Дельта банк» кредитний договір № 004-07421-200913, за яким надано кредит на купівлю товару у сумі 12 808,25 грн строком на 48 місяців. Погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 зобов'язалася здійснювати щомісячно не пізніше 20 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 267 грн відповідно до графіку платежів.

На виконання умов договору банком було запропоновано ОСОБА_2 щомісяця погашати зобов'язання через будь-яке відділення УДППЗ «Укрпошта», через картку, а також через інтернет-банк Дельта.

Суди встановили, що 02 березня 2015 року, скориставшись послугами УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_2 було здійснено платіж на суму 267 грн. УДППЗ «Укрпошта» виконало взяті на себе зобов'язання із приводу надання послуг щодо перерахунку коштів на розрахунковий рахунок ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі, однак останній не виконав платіжні доручення та не зарахував на свої рахунки кошти позивача.

Суди встановили, що позивач зверталась до УДППЗ «Укрпошта» з проханням підтвердити сплату нею платежу в розмірі 267 гривень, на що була отримана відповідь про здійснення платежу 02 березня 2015 в сумі 267 грн у відділенні поштового зв'язку Мелітополь-4, який був внесений у відповідний реєстр та наданий в банк для виконання. В результаті не зарахування сплаченого платежу в розмірі 267 грн, позивачу були нараховані додаткові кошти, нарахування яких передбачена у випадку порушення умов договору щодо своєчасного погашення заборгованості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 236/1490/16-ц вказано, що:

«Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ &qude;Дельта Банк&q?ен; від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Кадиров В. В. скасувати суму пені, нараховану на основну суму заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2013 року, укладеним між ПАТ &q?ац;Дельта Банк&q?. ; та ОСОБА_2, у період з 14 квітня 2014 року до 22 липня 2016 року. Заборонено ПАТ &q?го;Дельта Банк&q?вн; від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Кадиров В. В. здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за вказаним кредитним договором у період з 22 липня 2016 року до дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 16 ЦК України дійшов висновку про захист прав позивача шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії та заборону йому вчиняти дії. Суд, зокрема, визначив обов'язок банку скасувати пеню, нараховану на основну суму боргу у період з 14 квітня 2014 року до дати вирішення спору судом. Задовольняючи позов у частині заборони відповідачу здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості, суд першої інстанції виходив з положень кредитного договору (пункти 9.1 - 9.3), що не суперечить приписам статті 2 Закону № 1669-VII.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позов є передчасним, оскільки відповідач не звертався з позовом до ОСОБА_2, а розрахунок не свідчить про порушене право позивача щодо погашення кредиту, оскільки він носить інформаційний характер та не свідчить про порушене право ОСОБА_2.

Згідно з приписами частини другої статті 2 Закону № 1669-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані, зокрема, скасувати громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з мети Закону № 1669-VII, зокрема, положень його статей 1, 2 і, з урахуванням визначеного цим Законом періоду та встановлених обставин у конкретній справі, дійшов висновку про захист порушеного права ОСОБА_2 шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії та заборони йому вчиняти певні дії. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 279/5417/15-ц вказано, що:

«Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 січня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату 17 грудня 2014 року за кредитним договором, укладеним між сторонами у справі. У задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Судові рішення мотивовані тим, що позивачем своєчасно та у повному обсязі сплачено обов'язковий мінімальний платіж за грудень 2014 року, а тому у банку не було підстав для нарахування штрафних санкцій. Відмовляючи у задоволення позову про відшкодування шкоди, суди виходили із недоведеності позовних вимог.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, правильно виходили із того, що оскільки 17 грудня 2014 року операція по перерахуванню грошових коштів в розмірі 363 грн з карткового рахунку № НОМЕР_1, відкритого на підставі кредитного договору, на власний поточний рахунок № НОМЕР_2, відкритий у ПАТ «Дельта Банк», була успішно проведена, ОСОБА_4 виконала свій обов'язок щодо погашення кредитного платежу за грудень 2014 року належним чином відповідно до умов договору. Сума поповнення у розмірі 363 грн була відображена в системі авторизації банку, а тому дана сума була доступна позивачу для здійснення будь-яких операцій, в тому числі і для поповнення щомісячного обов'язкового платежу по кредитному договору у розмірі 153 грн, однак банк у порушення умов договору не зарахував ці кошти. За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про неправомірність дій банку щодо нарахування штрафних санкцій ОСОБА_4 у сумі 203 грн 98 коп. за несвоєчасно внесений платіж за грудень 2014 року»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 22 листопада 2018 року у справі № 712/2283/16-ц вказано, що:

«Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ &quin;ПриватБанк&qul'; відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ КБ &q?йо;ПриватБанк&qu Ч; вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за кредитним договором від 01 жовтня 2013 року, укладеним з ОСОБА_4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість за кредитом, яку позивач просив стягнути із ОСОБА_4 утворилася 18 квітня 2015 року, тобто внаслідок проведення операцій з використанням електронно-обчислюваної техніки, що мають ознаки шахрайства. Суд не встановив обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. …Суди попередніх інстанцій, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і часткове задоволення позову ОСОБА_4»

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб'єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), у пов'язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов'язковими для такого суб'єкта.

Навряд чи є ефективним способом зобов'язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за вказаним кредитним договором, зобов'язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов'язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов'язку іншого суб'єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Окрім цього варто зауважити, що обраний позивачем спосіб захисту не належить до переліку способів цивільних прав та інтересів, визначеного пунктами 1 - 10 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснення відповідачем свого права на обрання належного способу захисту шляхом нарахування позивачу пені (відсотків тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов'язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним передати справу на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 320/8618/15-ц передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило