Справа № 500/4116/18
Провадження № 2/500/2551/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Адамова А.С.,

за участю секретаря Петрової В.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

22.06.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 13.10.2003 року, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0509 га, яка розташована по вул.. Повстанська, №63 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, мотивуючи тим, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, у звязку із тим, що земельна ділянка передавалася у спільну власність ОСОБА_4, ОСОБА_2. У правовстановлюючому документі Державному акті на право приватної власності на землю серії РІ №456194 не визначені частки кожного співвласника.. Таким чином, неможливо визначити частку земельної ділянки, на яку необхідно видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні.

Відповідачі, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, надали до суду письмові заяви про визнання позову та розгляд справи без їх участі.

Ухвалою суду від 12.07.2018 року витребувано відІзмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після померлого 13.10.2003 року ОСОБА_4.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю Серія РІ №456194, виданого 04.07.2003р. Ізмаїльською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №2766, ОСОБА_4, ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки площею 0,0509 гектарів, яка розташована по вул.. Повстанська, №63 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови №57р. від 19.02.2016р. «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області», вулицю Пролетарська перейменовано у вулицю Повстанська.

Дана інформація також підтверджена листом Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті ОСОБА_5 управління Держгеокадастру в Одеській області №9-15-0.182-2214/126-18 від 18.07.2018р.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №366857, виданого 14.10.2003р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4 помер 13 жовтня 2003 року.

Так, після смерті ОСОБА_4, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0509 гектарів, яка розташована по вул.. Повстанська, №63 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

За життя спадкодавець ОСОБА_4 заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 52123982 від 01.06.2018 року.

Позивач є сином спадкодавця, спадкоємцем за законом першої черги, що підтверджено свідоцтвом про народження, виданого Ізмаїльським відділом ЗАГС 23.07.1976р., та спадщину прийняв фактично, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи.

Інший спадкоємець за законом першої черги - дружина спадкодавця - ОСОБА_2, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії ІІ-ЯК №0393610 від 01.03.1968р., в установлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4, про що надала відповідну заяву до Ізмаїльської державної нотаріальної контори, копія якої наявна у матеріалах справи.

Інший спадкоємець за законом першої черги син спадкодавця ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЯК №399138 від 13.06.1968р., спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав.

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

На звернення позивача до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову частину земельної ділянки, письмовою відповіддю нотаріуса за №638/02-14 від 31.05.2018року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що земельна ділянка передавалася у спільну власність ОСОБА_4, ОСОБА_2. У правовстановлюючому документі Державному акті на право приватної власності на землю серії РІ №456194 не визначені частки кожного співвласника.. Таким чином, неможливо визначити частку земельної ділянки, на яку необхідно видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно п.п. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 17.08.2005р., виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, позивач ОСОБА_1 успадкував від ОСОБА_4 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пролетарська, №63, що належали спадкодавцю на праві свідоцтва про право власності №1087, виданого Ізмаїльською міською радою 07.10.2004, зареєстрованого Ізмаїльським МБТІ за №52/1-245.

Належність спадкодавцю майна, про яке зазначає позивач у позовній заяві, підтверджується, у том числі, листом Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті ОСОБА_5 управління Держгеокадастру в Одеській області №9-15-0.182-2214/126-18 від 18.07.2018р.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0509 га, яка розташована по вул.. Повстанська, №63 в м.Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 200, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Повстанська, №63, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_2(68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Повстанська, №63, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3 (м. Одеса, вул.. Академіка Заболотного, №59, корп.. 2, кв. 99, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 13.10.2003 року, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0509 га, яка розташована по вул.. Повстанська, №63 в м. Ізмаїлі Одеської області, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (Державний акт про право приватної власності на землю Серія РІ №456194, виданий 04.07.2003р. Ізмаїльською міською радою, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №2766).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.08.2018р.

Суддя: А.С. Адамов