ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 636/4495/18
Провадження № 2/636/427/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі головуючого - судді Оболєнської С.А.,

за участі: секретаря судового засідання - Гамоліної О.В.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Чугуївському міському суді Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики та договору цесіїї недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору позики від 13.04.2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 та договору відступлення права вимоги (цесії) від 03.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - недійсними.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що у травні 2017 року їй стало відомо, що 13 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого вона отримала 20 000,00 доларів США, що еквівалентно 160 000,00 грн. зі строком повного погашення боргу не пізніше 13 квітня 2017 року.

03.03.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_3 право вимоги за договором позики, укладеним 13.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Посилаючись на той факт, що ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_3 вона не знає та ніколи з ними не зустрічалась, оспорюваний договір позики грошових коштів від 13 квітня 2013 року не підписувала, та не отримувала грошей від ОСОБА_4, позивач просила суд визнати договір позики від 13.04.2013 року, укладений між нею та ОСОБА_4, та укладений пізніше договір відступлення права вимоги за вищевказаним договором недійсними.

Позивач в судове засідання не з'явилась, подала письмову заяву, в якій просила позов задовольнити та провести розгляд справи в її відсутність (а.с. 55).

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі (а.с.37).

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1 проти позову ОСОБА_2 заперечував, зазначаючи при цьому, що остання та його довіритель ОСОБА_4 раніше перебували в шлюбі, який було розірвано 29.04.1997 року. Після розірвання шлюбу позивач та ОСОБА_4 продовжували спілкуватись та підтримували стосунки. ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_4 з проханням надати їй позику в розмірі 160000,00 грн., на що його довіритель погодився та між ними було укладено оспорюваний договір позики від 13.04.2013 року. Свої зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 не виконала, не повернула позичену грошову суму та не сплачувала проценти від суми позики, внаслідок чого станом на 01.02.2017 року має заборгованість в розмірі 601 600,00 грн. Підстав для визнання договору позики від 13.04.2013 року недійсним немає, оскільки вказаний договір було укладено з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 29.04.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, виданим Центрально-Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Горлівки, актовий запис №170 (а.с.48).

13.04.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 160000, 00 грн. зі строком повного погашення боргу не пізніше 13 квітня 2017 року (а.с. 35).

03.03.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 13.04.2013 року (а.с.34).

28.01.2018 року договір відступлення права вимоги за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, розірвано (а.с.33).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до положень статті 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір позики від 13 квітня 2013 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення спірного договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину.

Підстав вважати, що договір позики, а в подальшому договір відступлення права вимоги від 03 березня 2016 року не створює юридичних наслідків, також немає, дане твердження позивача безпідставне, не ґрунтується на законі та протирічить письмовим доказам, які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, підстави, передбачені ст. 215 ЦК України, для визнання правочинів недійсними, відсутні, а тому суд визнає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 посилається на той факт, що договір позики від 13 квітня 2013 року вона не підписувала, однак дане твердження не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнена від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 141, 259 ,263- 265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_2), ОСОБА_4 (ІНН НОМЕР_3) про визнання договору позики та договору цесії недійсними -відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Суддя: С.А. Оболєнська