Постанова

Іменем України

05 червня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/3808/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Сокуренко НаталіяВікторівна,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва

в складі судді Астахової О.О.

від 04 березня 2016 року

по справі № 755/588/16-ц Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

06 січня 2016 року позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 22 213 грн. 03 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При ухваленні рішення судом не взято до уваги наявні в матеріалах справи письмові докази, які підтверджують отримання відповідачем кредитних коштів, а також відсутність заперечень з боку відповідача щодо отримання картки та користування нею, а також судом не надано правової оцінки таким доказам.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено належними доказами укладання між сторонами кредитного договору, не врахував, що при укладенні кредитного договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме щодо суми кредиту, розміру плати за користування кредитом, розміру штрафних санкцій, строку виконання зобов'язання, що відображено в довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем та не заперечується ним.

Зазначав, що за обставин, коли сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, такий договір у відповідності до вимог ст. 1048, 1054, 1055 ЦК України є укладеним та дійсним.

Визнаючи кредитний договір неукладеним, а позовні вимоги необґрунтованими через відсутність погодження істотних умов кредитування, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не ознайомлення та не підписання відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг є наслідком непогодження сторонами договору в частині визначення порядку дії кредитного договору, зміни кредитного договору, прав та обов'язків сторін, порядок списання коштів, що не є істотними умовами договору в силу ст. 1054-1055 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд не дослідив умови кредитного договору, не перевірив доводів позивача про те, що позичальник тривалий час виконував саме такі умови договору, не встановив та не зазначив в рішенні мотивів неукладеності кредитного договору та обставин з якими закон пов'язує недійсність та неукладеність договорів й у достатньому обсязі не мотивував рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Установивши факт не укладення кредитного договору, суд першої інстанції в порушення ст. 10, 11 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, не уточнив підстави заявленого позову та межі позовних вимог, в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню, а послався лише на припущення, які не є підставами визнання правочину неукладеним.

Вказував також на те, що є безпідставними та необгрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження заявленої до стягнення суми заборгованості, оскільки суму заборгованості, яку просить стягнути позивач не спростовано відповідачем. При цьому, суд першої інстанції не дослідив в сукупності з іншими доказами, розрахунок заборгованості, що міститься в матеріалах справи. За наявності сумнівів в проведенні Банком розрахунку заборгованості, а також в тому, що було здійснено погашення заборгованості відповідачем, суд не витребував у Банку належних доказів, зокрема розрахунку заборгованості на відповідну дату, виписок по рахунку, меморіальних ордерів.

Вважав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, фактично звільнив відповідача від виконання зобов'язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань.

За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2016 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідач, своїм правом подати заперечення на апеляційну скаргу, не скористався.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2018 року скасовано рішення суду Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Представник позивача - Передереєв В.Г. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - Передереєва В.Г., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення договору, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2012 року відповідач ОСОБА_2. підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (далі - Договір) та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 5).

При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_2 погодився з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами про надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять заперечень ОСОБА_2 щодо не укладення між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору кредиту від 23.06.2012.

В матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують, що договір від 23.06.2012 було визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність укладеного між сторонами договору є неправильними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Разом з цим, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що згідно умов Договору, укладеного між сторонами, 23.06.2012 ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн.

Відповідно до довідки про Умови кредитування, яку надано Банком до суду разом з позовною заявою, ОСОБА_2 отримав кредитну картку MasterCard Mass «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і за користування кредитом встановлено відсотки у розмірі 2,5% в місяць на суму залишку заборгованості, тобто 30% на рік (а.с. 6).

Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, - у разі невиконання зобов'язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту Овердрафту), оплати винагороди Банку.

Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Оскільки Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то позивач повинен довести обставини неналежного виконання боржником умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Вказані вище положення узгоджуються з положеннями ст. 11, 57, 58, 61 ЦПК України (в редакції на час подання позову та ухвалення рішення судом першої інстанції).

Згідно розрахунку Банку, у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору у ОСОБА_2 виникла заборгованість, яка станом на 30.11.2015 становила 22 213,03 грн., з яких: 3 413,87 грн. - заборгованість за кредитом; 14 515, 21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 750,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1033,95 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 3-4).

Наявні у матеріалах справи письмові докази не доводять існування у ОСОБА_2 перед Банком заборгованості.

На підтвердження позовних вимог щодо розміру заборгованості Банком надано Виписки по картці/рахунку: НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору укладеного з ОСОБА_2 (далі - Виписка) (а.с. 73-79).

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що до розміру заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3413,87 грн. включено заборгованість у розмірі 1980 грн., яка існувала станом на 25.06.2012 року.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що станом на 25.06.2012 ОСОБА_2 мав заборгованість у розмірі 1980 грн.

Так, перша операція по рахунку здійснена у зв'язку з покупкою товару/оплати послуг ОСОБА_2 25.06.2012 року у розмірі 56,45 грн. (а.с. 79).

Незважаючи на те, що операцію здійснено у розмірі 56,45 грн. Банком відображено у Виписці борг після першої операції у розмірі 2036, 45 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги надану представником позивача у судовому засіданні Виписку за рахунками, а саме: НОМЕР_2 та НОМЕР_1 за період з 01.01.1999 по 22.04.2018 року, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження поважної причини неподання доказів до суду першої інстанції. При цьому, відомості зазначені у наданій в судовому засіданні Виписці мають відмінності від Виписки, що міститься в матеріалах справи (а.с. 79), щодо дати вчинення (25.06.2012 та 27.06.2012) операції у розмірі 56,45 грн.

Оскільки Виписка, що міститься в матеріалах справи (а.с. 73-79) містить факсимільний підпис заступника Керівника напрямку «Кредитні картки та зарплатні проекти» ГО Соколюк І.О. та печатку Банку, колегія суддів дійшла висновку, що саме цей письмовий доказ щодо здійснення ОСОБА_2 операцій за карткою є належним та допустимим. Ця Виписка не містить відомостей про вчинення ОСОБА_2 операцій за карткою з 23.06.2012 по 25.06.2012.

З Виписки вбачається, що за період з 25.06.2012 по 70.05.2013 ОСОБА_2 використано 3 401, 06 грн. кредитних коштів, з яких 3 252, 06 грн. знято готівкою та здійснено розрахунків за товар/послуги та 149 грн. знято як комісію за зняття готівки.

На погашення заборгованості ОСОБА_2 внесено коштів у розмірі 4110,11 грн., з яких, згідно Виписки, 3160 грн. зараховано Банком на погашення тіла кредиту, та 950,11 грн. на погашення відсотків.

А саме: 24.07.2012 позичальником погашено 230 грн., 22.08.2012 - 320 грн., 22.09.2012 - 320 грн., 19.10.2012 - 320 грн., 01.12.2012 - 320 грн., 08.02.2013 - 400 грн., 19.03.2013 - 380 грн., 06.04.2013 - 500 грн., 15.04.2013 - 70 грн., та 07.05.2013 ОСОБА_2 було здійснено останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором і внесено кошти на суму 300 грн., а всього на загальну суму 3 160,00 грн.

Крім цього, на погашення процентів Банком зараховано загальну суму 950,11 грн., з яких: 22.08.2012 - 12,97 грн.; 22.09.2012 - 125,64 грн.; 19.10.2012 - 113,43 грн.; 01.12.2012 - 146,49 грн.; 08.02.2013 - 244,10 грн.; 19.03.2013 - 108,31 грн.; 06.04.2013 - 98,57 грн.; 15.04.2013 - 18,25 грн.; 07.05.2013 - 82,35 грн.

Аналізуючи наданий Банком розрахунок заборгованості (а.с. 3-4) та Умови кредитування (а.с. 6), які долучено до позовної заяви, згідно яких ОСОБА_2 надано кредит зі сплатою відсотків за користування у розмірі 30 % річних, колегія суддів дійшла висновку, що Банком неправомірно здійснювалося зарахування коштів сплачених ОСОБА_2 на погашення відсотків у більшому розмірі, ніж погодили сторони, а саме у розмірі 36%.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження заявлених вимог надано довідку про умови кредитування кредитом з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно якої позичальник повинен щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних та комісії за зняття готівки.

Незважаючи на те, що в довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем 23.06.2012, та є невід'ємною частиною договору, встановлено процентну ставку у розмірі 2,5% на місяць, що становить 30% річних, з 23.06.2012 по 31.12.2012, Банк нарахував позичальнику проценти за користування кредитом, виходячи із процентної ставки 36% річних.

З 01.09.2014 Банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% річних на 34,8% річних, а з 01.04.2015 процентна ставка збільшена до 43,20% річних.

Колегія суддів погоджується доводами представника позивача, що Банк мав право змінювати відсоткову ставку.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги доводи представника позивача, що у Банку діяли різні відсоткові ставки як 30% так і 30%.

З наданої роздруківки Наказу № СП-2012-6993080 вбачається, що в жовтні 2012 року прийнято рішення про закриття функціонування тарифного плану «30 днів» по карткам «Універсальна», якою було передбачено відсоткова ставка у розмірі 36%.

В цій же наданій позивачем роздруківці зазначено, що станом на день прийняття Наказу № СП-2012-6993080 у Банку карта «Універсальна» була представлена дома основними видами тарифних планів ( «30 днів» та «55 днів») які містять відмінності щодо відсоткової ставки, а саме 30% на місяць (36% річних) та 2,5% на місяць (30% річних).

Звертаючись до суду з позовом Банком надано до позовної заяви довідку про погодження ОСОБА_2 Умов кредитування за ставкою 2,5% на місяць, тобто 30% річних (а.с. 6).

Отже, процентна ставка за користування кредитом нараховувалася Банком в порушення умов договору кредиту, яким передбачено встановлення процентної ставки у розмірі 30% річних.

Крім того, при нарахуванні заборгованості за неналежне виконання умов договору кредиту Банком також порушено умови договору щодо встановлення пільгового періоду.

Так, як зазначалось вище згідно довідки про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» Банком встановлено пільговий період до 55 днів, згідно якого пільгова ставка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

Натомість, Банк здійснював розрахунок заборгованості виходячи з порушення ОСОБА_2 пільгового періоду в 30 днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України (в редакції на час подання позову та ухвалення рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний Департамент, який здійснює представництво.

Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України (в редакції на час подання позову та ухвалення рішення) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - начальник Департаменту Сафір Ф.О., звертаючись до суду з позовом, одночасно просив, у разі неявки представника позивача в судове засідання, розглянути справу без участі позивача. Клопотань або заяв щодо долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження заявлених вимог позивача до суду першої інстанції не надавав.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги цивільного процесуального права, не відклав розгляд справи та не витребував належних доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки представник позивача, який діє від імені Банку, скористався своїм правом на власний розсуд і не бажав надавати докази на підтвердження заявлених вимог.

За встановлених обставин, коли ОСОБА_2 за період з 25.06.2012 по 04.12.2012 використано кредитних коштів на суму 3 401,06 грн., а на погашення кредиту внесено 4110, 11 грн., які Банком зараховувалися на погашення тіла кредиту та відсотків з порушенням умов договору, при цьому Банком не надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів існування у ОСОБА_2 станом на 25.06.2012 року заборгованості у розмірі 1980 грн., і до суду апеляційної інстанції не подано доказів на підтвердження поважної причини неподання таких доказів до суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами існування у ОСОБА_2 перед Банком заборгованості за кредитом, а тому позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє Сокуренко Наталія Вікторівна,- задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 07 червня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай