Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 484/373/16-ц

провадження № 61-2957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 рокуу складі колегії суддів: Маляренко І. Б., Темнікової В. І., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариство «Акцент-Банк» (далі - ЗАТ «Акцент-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 особистим підписом в заяві підтвердила свою згоду про те, що вона попередньо була ознайомлена та погодилась з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були їй надані у письмовій формі, отримала повну інформацію про умови кредитування та підписана нею заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між Банком та нею кредитний договір.

Згідно умов кредитного договору від 23 вересня 2008 року б/н позичальник зобов'язана здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

ЗАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, однак ОСОБА_1, в порушення статей 525, 530, 629, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв?язку із чим станом на 02 листопада 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 28 322,09 грн.

ПАТ «Акцент-Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 вересня 2008 року б/н у розмірі 28 322,09 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 3 000,00 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 14 953,93 грн, заборгованості по пені та комісії в розмірі 8 543,30 грн, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн, штрафу (процентна складова) в розмірі 1 324,86 грн.

У травні 2016 року ПАТ «Акцент-Банк» уточнило позовні вимоги та просило стягнути з ОСОБА_1 на свої користь заборгованість по відсоткам за договором від 23 вересня 2008 року б/н нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 29 січня 2013 року по 29 січня

2016 року у розмірі 6 810,12 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час звернення

ПАТ «Акцент-Банк» з позовом до суду, строк позовної давності щодо захисту позивачем свого цивільного права або інтересу закінчився, про що заявлено ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня

2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від

06 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» 5 971,37 грн кредитної заборгованості та судовий збір в розмірі 2 537,39 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі не повернуто, тому підлягають стягненню в судовому порядку проценти за користування кредитом в розмірі

2 191,37 грн та заборгованість за комісією в розмірі 3 780,00 грн за період з 29 січня 2013 року по 29 січня 2016 року.

18 жовтня 2016 року через засоби поштового зв?язку ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем надано до суду апеляційної інстанції докази, які не були надані до суду першої інстанції, при цьому жодних фактів, які б свідчили про неможливість їх надання до суду першої інстанції немає.

Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги заперечення

ОСОБА_1 щодо пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року цивільну справу № 484/373/16 за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 484/373/16-ц за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від

17 серпня 2016 року, до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 484/373/16-ц за позовом ПАТ«Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від

17 серпня 2016 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що 23 вересня 2008 року між ЗАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання сторонами заяви.

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлена та згодна з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, які було надано їй в письмовому виді.

Відповідно до укладеного договору від 23 вересня 2008 року б/н

ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з можливим строком кредиту до 12 місяців.

Як вбачається з уточненої позовної заяви від 19 травня 2016 року, за невиконання зобов'язань за кредитним договором від 23 вересня 2008 року б/н заборгованість ОСОБА_1 зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 29 січня 2013 року по 29 січня 2016 року становить

6 810,12 грн.

Згідно з пунктом 9.12 Умов і Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий строк.

Відповідно до пунктів 3.1.1 та 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, на виконання вищезазначеного кредитного договору було сплачено 13 лютого 2009 року - 590,00 грн, 23 червня 2011 року - 01,70 грн. Після

23 червня 2011 року сплати на виконання вищезазначеного кредитного договору не здійснювалось.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від

28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша стаття 261 ЦК України).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у лютому 2016 року.

Оскільки позивачем останній платіж було здійснено 23 червня 2011 року, строк дії картки закінчився у вересні 2010 року, а позов подано 02 лютого 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просила відповідач (а. с. 69-70), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає Закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

У серпні 2018 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшло клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У зв?язку з прийняттям Верховним Судом постанови про залишення в силі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від

06 липня 2016 року, скасоване рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає. А тому клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року слід залишити без розгляду.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року до ухвалення судового рішення.

Верховним Судом залишається без змін рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 липня 2016 року, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено.

А тому із ПАТ «Акцент-Банк» підлягає стягненню 1 653,60 грн судового збору за подання касаційної скарги ОСОБА_1

Керуючись статтями 141, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 липня 2016 року.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в дохід держави 1 653,60 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило