АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3187/18А Справа № 203/990/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С.В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙТ» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙТ» про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що між нею та ТОВ «КРАЙТ» було укладено договір оренди приміщення № 1 в АДРЕСА_1, належного їй на праві власності, строк дії якого скінчився 16 лютого 2016 року.

Після закінчення строку дії договору, відповідач не звільнив вказане приміщення, неодноразові повідомлення та претензії проігнорував.

Зазначає, що оригінал договору купівлі-продажу вказаного приміщення був викрадений ОСОБА_3, який за відомостями реєстру є керівником ТОВ «КРАЙТ», що підтверджується відомостями внесеними до ЄРДР.

Враховуючи вищевикладене, просить усунути перешкоди у здійсненні її права власності, зобов'язати ТОВ «КРАЙТ» звільнити приміщення № 1 в АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням № 1 в АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ТОВ «КРАЙТ» звільнити вказане приміщення.

Рішення суду мотивовано тим, що в ході розгляду справи не встановлено будь-яких правових підстав для користування ТОВ «КРАЙТ» приміщенням належним позивачеві, та з урахуванням того, що відповідач в добровільному порядку не звільняє приміщення, наявні підстави вважати права позивача як власниці майна, порушеними.

В апеляційній скарзі, поданій у березні 2018 року, ТОВ «КРАЙТ» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст.ст. 379, 382 ЦК України, які регулюють відносини, що пов'язані з житлом особи, тоді як предметом спору є нежитлове приміщення (офіс).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником приміщення № 1 в АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 112654540, сформованої 02 лютого 2018 року.

Матеріали справи не містять доказів існування між сторонами правовідносин, зокрема договору оренди про який зазначають сторони.

Посилання позивача на те, що договір оренди приміщення знаходився у ОСОБА_3 та в подальшому у нього був вилучений, жодним доказом не підтверджується.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на долучені до матеріалів справи фотокопії платіжних доручень щодо сплати коштів за договором оренди, та договори укладені із комунальними підприємствами щодо надання комунальних послуг, як наявність права користування вказаним приміщенням, оскільки договору оренди за яким начебто сплачувались кошти до справи не надано, тому неможливо наразі визначити вказані обставини.

Згідно пунктами 3, 4 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною другою статті 386 ЦК України, передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2015 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суд повинен брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Порушення права (у розумінні ч. 1 ст. 3 ЦПК України) пов'язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов»язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.( ст. 13 ЦПК України).

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України.).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Однак, у своєму позові ОСОБА_2не наводить обставин та не зазначає чим саме (якими діями) порушені її права як власника майна на користування і розпорядження цим майном з боку відповідача, зокрема, у який спосіб.

Посилання позивача на викрадення відповідачем договору оренди, а також на наявність відповідного кримінального провадження № 0000036, не мають ніякого правового значення, оскільки не свідчать про порушення прав позивача на розпорядження своїм майном.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач не в повній мірі визначився з обраним способом захисту його прав як власника майна, зокрема доказів порушення його прав на розпорядження своїм майном з боку відповідача не навів, так само не навів які перешкоди чиняться, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,11 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙТ» -задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙТ» про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙТ» судовий збір у розмірі 908,11 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Е.Л. Демченко

М.О. Макаров