КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/644/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року (суддя Виниченко Л.М.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та вселення,

встановила:

у жовтні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом, предмет якого змінив під час судового розгляду, та просив усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та вселити позивача до вищезазначеної квартири.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 3 липня 2015р. є власником вищезазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі акту про проведення прилюдних торгів, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач стверджував, що 15 жовтня 2015р. на адресу відповідачів було направлено вимогу про добровільне виселення, яка відповідачами не виконана, вони продовжують проживати в спірній квартирі, чим порушують право позивача користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди у здійсненні права власності Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2, у решті заявлених вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір по 609грн з кожного.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила рішення

суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача посилалася на порушення судом норм матеріального права, не застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки вони виникли на підставі кредитного договору та договору іпотеки.

Також представник відповідача зазначала, що судом не повно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, так як матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами вимоги про їх виселення, позивачем не було отримано дозволу органу опіки та піклування на придбання спірної квартири, а свідоцтво про право власності на квартиру було видано нотаріусом без перевірки кількості зареєстрованих в ній осіб.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін, вважаючи доводи представника відповідача безпідставними, оскільки правовідносини виникли між новим та колишнім власниками спірної квартири, які регулюються нормами ЦК України, ОСОБА_2 втратила право власності на спірну квартиру після її продажу на прилюдних торгах, тому відповідачі не мають права на користування нею.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.82, 83, 85 т.2), у судове засідання не з'явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № 013/074-К, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 129 200 доларів США на строк до 7 березня 2023р. та зобов'язалася сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

Згідно пункту 1.2. договору кредит надавався на купівлю нерухомості.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 7 березня 2008р. між банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 013/169-1, за умовами якого у іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_3, яка була придбана ОСОБА_2 в цей же день за кредитні кошти (пункт 1.1.).

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань по поверненню кредитної заборгованості, 28 квітня 2010р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 був виданий виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно.

15 жовтня 2012р. були проведені прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки, переможцем яких визнано ПАТ «Укрсоцбанк», якому 3 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно довідки по формі № 3 від 16 вересня 2015 року у спірній квартирі зареєстрова-

ні ОСОБА_2, ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири, проживання відповідачів порушує його право власності на вільне розпорядження своєю власністю.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 цього Кодексу громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 3 лютого 2016 року у справі 6-2947цс15, задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, ураховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, а також з огляду на те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, позивач набув право власності на предмет іпотеки у визначений законом спосіб, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для виселення мешканців із спірного житла без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було отримано дозволу органу опіки та піклування на придбання спірної квартири, не ґрунтуються на нормах матеріального права,

так як малолітні діти ОСОБА_4 не є співвласниками спірної квартири, а відповідачами не надано доказів про реєстрацію дітей у предметі іпотеки з дозволу іпотекодержателя.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Таким чином, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У даній справі встановлено, що кредит ОСОБА_2 надавався у іноземній валюті, предмет іпотеки виступав забезпеченням зобов'язань за вказаним кредитним договором, вимога про виселення із предмета іпотеки є частиною виконання звернення стягнення на предмет іпотеки, тому на вказані вимоги розповсюджується дія норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що не суперечить правовим висновкам Верховного Суду України.

На вказані обставини та норми матеріального права не звернув увагу суд першої інстанції, та прийнявши обґрунтоване рішення про виселення відповідачів, не застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для зміни судового рішення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не

оскаржується, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України не було предметом апеляційної перевірки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення наступним: «Відстрочити виконання рішення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк