Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 334/943/15-ц

провадження № 61-1801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у складі судді Мусієнко Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Каракуші С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») подало до суду позов до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтовував тим, що 30 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 07П056-К, відповідно до умов якого останньому надано кредит зі сплатою 12,5 % річних та комісій, указаних у цьому договорі, у межах максимального ліміту заборгованості до 45 000,00 дол. США.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 грошових зобов'язань за кредитним договором станом на 26 січня 2015 року утворилась заборгованість, загальний розмір якої склав 1 063 329 грн 34 коп., з яких тіло кредиту - 34 376,49 дол. США, проценти - 25 857,42 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 874,00 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 4 207,29 дол. США.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просив у рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на стадії виконання рішення суду на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором невідновлюваної кредитної лінії від 30 березня 2007 року № 07П056-К, укладеним між ОСОБА_5 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», яка станом на 26 січня 2015 року становить 1 063 329 грн 34 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 542 875 грн 25 коп., заборгованості за відсотками - 408 625,87 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 45 386 грн 43 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 66 441 грн 78 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 69,09 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 березня 2002 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, зареєстрованого за № 282, з реалізацією предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на стадії виконання рішення суду на підставі оцінки майна проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суд установив наявність заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що оскільки ОСОБА_5 належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування, то іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що у справі відсутні відомості про його повідомлення про розгляд справи у суді. Крім того, внаслідок його неповідомлення про день, час та місце розгляду справи, він був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують суму заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 235/3619/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення питання судових витрат.

Судом установлено, що 30 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 07П056-К, відповідно до умов якого останньому надано кредит зі сплатою 12,5 % річних та комісій, указаних у цьому договорі, у межах максимального ліміту заборгованості до 45 000,00 дол. США.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 303 000,00 грн.

13 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до договору про надання невідновлюваної кредитної лінії, згідно із якою сторони домовились, що із 20 жовтня 2008 року відсоткова ставка за користування кредитом становитиме 14,5 % річних.

30 березня 2010 року між банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода № 3 про внесення змін до договору про надання невідновлюваної кредитної лінії, згідно із якою сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитним договором станом на 30 березня 2010 року складає 34 376,49 дол. США, залишок заборгованості за нарахованими процентами - 3 336,93 дол. США. Сторони встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 15,48 % річних та новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за кредитним договором - до 29 березня 2019 року.

26 січня 2009 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до іпотечного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 грошових зобов'язань за кредитним договором станом на 26 січня 2015 року утворилась заборгованість, загальний розмір якої склав 67 333,20 дол. США., з яких тіло кредиту - 34 376,49 дол. США, проценти - 25 857,42 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 874,00 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 4 207,29 дол. США.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на стадії виконання рішення суду, на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Твердження заявника про те, що суд вжив недостатньо заходів щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду справи, що позбавило його права подати заяву про застосування строку позовної давності, є безпідставними, оскільки суди першої й апеляційної інстанцій належним чином повідомляли ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується численними зворотними поштовими повідомленнями (т. 1 а. с. 77, 134) та заявами ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи (т. 1 а. с. 71, 108, 145). Крім того, ОСОБА_3 в апеляційному порядку оскаржував ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі. Таким чином, відповідачу було відомо про розгляд цієї справи, а тому він не був позбавлений можливості заявити про застосування строку позовної давності.

Зазначаючи у касаційній скарзі про невірність проведеного банком розрахунку, ОСОБА_3 не спростував надані позивачем докази, не представив свого розрахунку, який би давав підстави до з'ясування зазначених обставин.

Розглядаючи позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаних позовів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПК 2004 року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене.

Отже, рішення в частині вирішення питання судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, де з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір по 1 218 грн 33 коп. з кожного на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року в частині солідарного стягнення із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судового збору у розмірі 3 654 грн 00 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» по 1 218 грн 33 коп. судового збору з кожного.

В іншій частині Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик