Справа № 461/3870/17 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/6761/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

в червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником квартири №1-б, яка знаходиться на першому поверсі в будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові. На першому поверсі будинку між квартирою позивача та квартирою №12, яка розташована по сусідству, знаходиться допоміжне нежитлове приміщення площею 7,3 кв. м. обладнане під туалет (вбиральню), яке фактично перебувало у його із мешканцями квартири №12 та іншими мешканцями будинку спільному користуванні.

Позивачеві стало відомо, що квартира №12 попередніми власниками ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була відчужена. Крім того, також новим власником самовільно, без відома інших мешканців будинку та без згоди компетентних органів місцевої влади, було повністю замуровано вхід до вищезгаданого приміщення вбиральні та виведено вхід до цього приміщення через свою квартиру. Новим власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, що набула право приватної власності на дану квартиру на підставі договору дарування від 08.09.2016 року. Загальна площа квартири змінилася з 23,7 кв .м. на 31,0 кв м. внаслідок додавання площі вбиральні.

Як зазначав позивач, допоміжне приміщення вбиральні площею 7,3 кв. м. фактично самовільно зараховано до загальної площі квартири № 12 без жодних правовстановлюючих документів чи будь-яких інших на те правових підстав, всупереч чинному законодавству та ухвалі Львівської міської ради № 3808 від 29.07.2010 року «Про затвердження Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень». Таким чином, зважаючи на викладене вище, у зв'язку із укладенням відповідачами договору дарування, що спрямованні на захоплення чужого майна, яке перебуває у спільній власності мешканців будинку, з метою захисту своїх порушених прав позивач просить суд визнати недійсним договір дарування та скасувати держану реєстрацію права власності.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 08.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2896, в частині відчуження та набуття права власності на приміщення ІІІ (вбиральні) площею 7,3 кв. м.

Визнано недійсною та скасовано реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 на підставі рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 31380291 від 14.09.2016 року, номер запису про право власності: 16379302, в частині реєстрації права на приміщення ІІІ (вбиральні) площею 7,3 кв. м.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з неправильним застосуванням і порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції хибно віднесено вказане спірне приміщення до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, котре суд визначає взагалі як «допоміжне нежитлове приміщення площею 7,3 кв.м.». Адже допоміжні й нежитлові приміщення згідно законодавства є різними обєктами нерухомого майна й не можуть поєднувати в собі водночас подвійного статусу (двох зазначених судом статусів). Зазначає, також те, що вказане приміщення не позначене як приміщення, що перебуває у спільному користуванні кількох квартир, та не позначене взагалі в технічному паспорті належної на праві власності позивачу ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3. Крім того зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги практики Європейського суду з прав людини щодо питань захисту права власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997), кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, навіть самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. В рішеннях Європейського суду з прав людини вказується на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини - власника (рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 рорку, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відтак, визнання недійсним правового акту, згідно якого особа набула права власності на майно, та подальше позбавлення її цього майна є неприпустимими, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами при укладенні договору дарування квартири не враховано інтересів інших мешканців власників житлових приміщень в будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові, а тому такий правочин про дарування квартири слід визнати недійсним в частині відчуження та набуття права власності на приміщення ІІІ (вбиральні) площею 7,3 кв. м.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 являється власником квартири №1-б загальною площею 23,7 кв. м., яка знаходиться в будинку №21 по вул. Куліша у м. Львові, що підтверджується реєстраційним посвідченням №031585 серія КММ від 10.09.1999 року, відповідно до якого згадана квартира належить ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу укладеного у АТ «Львівська товарно-фондова біржа» від 02.04.1998 року згідно біржового контракту №1-341.

На першому поверсі будинку №21 по вул. Куліша між квартирами №1-б та №12 знаходиться допоміжне нежитлове приміщення площею 7,3 кв. м.

Як вбачається з листів-відповідей комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 14.12.2016 року та від 22.12.2016 року приміщення вбиральні площею 7,3 кв.м. під літерою ІІІ у технічному паспорті, не було приватизовано разом із квартирою №12 та перебуває у спільній сумісній власності співвласників будинку № 21 по вул. Куліша у м. Львові відповідно до закону.

Згідно з довідкою ОКП JIOP «БТІ та ЕО» №1/11005 від 02.08.2016 року, станом на 02.08.2016 року квартира АДРЕСА_4, складається із однієї житлової кімнати та кухні. Загальна площа квартири 31,0 кв. м., житлова площа - 13,9 кв. м. Загальна площа квартири змінилася з 23,7 кв. м. на 31,0 кв. м. внаслідок дорахування площі вбиральні, оскільки всі квартири та нежитлові приміщення мають свої вигоди.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_2, яка набула право приватної власності на дану квартиру на підставі договору дарування від 08.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за №2896. Відповідно до умов вищезгаданого договору квартира, яка дарується за цим договором, в цілому складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири відповідно до умов договору дарування квартири становить 31 кв. м.

Згідно із п. 3 вказаного договору квартира, яка відчужується, належить дарувальникам на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №Г-28066 від 16.05.2008 року.

Як вбачається з даного свідоцтва №Г-28066 від 16.05.2008 року загальна площа квартири АДРЕСА_4 складає 23,7 кв. м. Відомості про належність приміщення вбиральні площею 7,3 кв. м. до квартири відсутні.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, вбачається, що 02.07.2008 року було зареєстровано право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_4, що виникло на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №Г-28066 від 16.05.2008 року. У загальних відомостях про об'єкт нерухомого майна зазначається, що загальна площа квартири становить 23.7 кв. м. У технічному описі майна вказується на те. що квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Приміщення ІІІ/7,3 кв. м. (вбиральня) в загальному користуванні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до п. 1.3 рішення Конституційного Суду України у справі №1-2/2004 від 2 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) визначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 (п.4) зазначено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво - або багатоквартирному житловому будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «Мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло субєктів, які реалізують право спільної власності на окремий її обєкт - допоміжні приміщення.

Ухвалою Львівської міської ради № 3808 від 29.07.2010 року затверджено Положення про порядок приєднання допоміжних приміщень, в якому передбачено, що для вирішення питання приєднання вільних допоміжних приміщень до квартир у житловому будинку або до нежитлового приміщення у житловому будинку власник (наймач) квартири або нежитлового приміщення звертається із заявою до голови відповідної районної адміністрації про надання дозволу на приєднання допоміжного приміщення. В п. 1.2 Положення передбачено, що до заяви власник (наймач) квартири, нежитлового приміщення додає: 1.2.1. Заяву-згоду всіх повнолітніх співвласників (наймачів) квартири; 1.2.2.Заяву-згоду всіх мешканців будинку (власників квартир або квартиронаймачів, власників нежитлових приміщень) у разі, коли будинок належить територіальній громаді м. Львова, об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, зазначені в рішенні органу місцевого самоврядування дії, спрямовані на правомірне розширення квартири № 12 за рахунок допоміжного приміщення, передбачені Положенням про порядок приєднання допоміжних приміщень, відповідачами були вчинені.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин. який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих. що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з ч. 5 цієї статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року такими, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України (254к/96-ВР): правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини. що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції хибно віднесено вказане спірне приміщення до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку та спростовуються листами комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 14.12.2016 року та від 22.12.2016 року в яких вказано, що приміщення вбиральні площею 7,3 кв.м. є допоміжним.

Крім того, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, повязані з реалізацією прав та виконанням обовязків співвласників багатоквартирного житлового будинку щодо його утримання та управління.

Відповідно до ст. 1 Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», п.п. 1 п.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкомори, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Аналогічне визначення «допоміжного приміщення» наведено в Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово - комунального господарства від 17.05.2005 року №76.

Відповідно до п.п. 3 п.1 ч.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об»єктом нерухомого майна. Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відносить до житлового фонду і є самостійним об»єктом цивільно - правових відносин.

Згідно з п. 6 ч.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування ( у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині та за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди , які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди і його прибудинкова територія.

Таким чином, поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень в житлових будинках законодавством чітко розмежовані.

Зважаючи на вищенаведені норми суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачами було здійснено розширення квартири № 12 за рахунок допоміжного приміщення без згоди інших співмешканців та без дотримання порядку, передбаченого чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги практики Європейського суду з прав людини щодо питань захисту права власності є безпідставним, оскільки суд першої інстанції, виходячи із Конституційних засад непорушності права власності (ст.41 Конституції України), норм матеріального права (ст. 321 ЦК України), Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції та аналізу практики Європейського суду з прав людини щодо даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_10