ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 643/6799/17-ц

провадження № 22ц/818/1664/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2018 року в складі судді Сиротникова Р.Є.,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що у 2004 році він познайомився з ОСОБА_3, а влітку 2005 року вона переїхала до нього до міста Кривий Ріг, і вони почали проживати разом в будинку його батьків однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Зазначив, що реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували всі побутові проблеми. Навесні 2009 року відповідач повідомила йому, що вагітна, у зв'язку з чим вони вирішили переїхати до м. Харкова та придбати житло.

14 жовтня 2009 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Покупцем згідно договору купівлі-продажу квартири є ОСОБА_3

Вказав, що фактично квартира придбана за його кошти, оскільки в 2008 році він зняв з депозитного рахунку 33 000,00 доларів США. Дані кошти призначені саме для покупки житла для його родини. Під час оформлення купівлі-продажу вказаної квартири він особисто передавав покупцю гроші за покупку квартири.

Зазначив, що після придбання квартири вони вирішили одружитися та 29 грудня 2009 року між ними зареєстровано шлюб. Після офіційної реєстрації шлюбу вони продовжили проживати разом, як одна сім`я. ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них народилося два сини, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вказав, що з цього часу вони проживали за адресою: АДРЕСА_1. При цьому їхні сини зареєстровані в цій квартирі з 2010 року, а він зареєструвався в ній у листопаді 2015 року.

Просив встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 серпня 2005 року по 28 грудня 2009 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позовної заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Клопотання про відкладення розгляду справи, яке надійшло від представника ОСОБА_1 10 грудня 2018 року, залишено без задоволення у зв'язку з відсутністю доказів поважності причин відкладення.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що в період з 01 серпня 2005 року по 28 грудня 2009 року він та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов'язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов'язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з'ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім'єю спрямоване на довготривалі відносини.

Як вбачається з матеріалів справи в спірний період ОСОБА_2 навчалась в місті Кривій Ріг в технічному університеті та проживала в гуртожитку АДРЕСА_4. ОСОБА_1 проживав разом з батьками в квартирі АДРЕСА_2.

14 жовтня 2009 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру за нею зареєстровано 27 жовтня 2009 року. Шлюб між нею та ОСОБА_1 зареєстровано 29 грудня 2009 року. Від шлюбу вони мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В спірній квартирі ОСОБА_1 зареєстровано 28 жовтня 2015 року, тобто через шість років після реєстрації шлюбу.

Таким чином, виходячи з наданих матеріалів справи, слід зазначити, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім'єю, спрямованого на довготривалі відносинив спірний період, крім своїх пояснень,ОСОБА_1 не надав, а ОСОБА_2 проти цього заперечувала. Пояснення свідків, на які посилається ОСОБА_1, не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі та які є фактично вимогами позовної заяви ОСОБА_1 щодо того, що спірна квартира придбана за його кошти, а відповідач таких коштів не мала, не підтверджуються доказами, є думкою тільки позивача.

Ухвалюючи рішення, суд правильно вказав, що ОСОБА_1 не надав доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї, тощо в спірний період, тому підстав для задоволення позову немає.

Аналізуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки під час дослідження доказів і встановлення фактів у справі судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, правильно застосовано норми матеріального закону, рішення суду є законним та обґрунтованим; підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.