КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4266/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - директор філії «Пасажирська компанія» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовомдо ПАТ «Українська залізниця», третя особа - директор філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ПАТ «Укрзалізниця», через представника - адвоката Білик О.В., подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме правил підсудності, та постановити ухвалу про направлення справи до іншого суду за встановленою підсудністю, а саме до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

Представник відповідача вважає, що даний спір повинен розглядатися судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача відповідно до вимог частини 1 статті 28 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить закрити апеляційне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 362 ЦПК України, а в разі відхилення цього клопотання - апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Вказав, що він дійсно зареєстрований по АДРЕСА_2, проте, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, фактично проживає по АДРЕСА_1 згідно договору оренди житлового приміщення від 4 січня 2018 року. При цьому норми процесуального закону не наділяють відповідача правом визначати підсудність справ у трудових спорах. Одночасно звертає увагу на те, що адвокатом Білик О.В. не надано належних доказів на підтвердження її права представляти інтереси ПАТ «Українська залізниця».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами 2 та 3 цієї статті.

За загальним правиломчастини 2 статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина 1 статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, позови, що виникають з трудових правовідносин, може бути пред'явлено як за зареєстрованим місцем проживання позивача, так і за місцем його перебування.

Однак, пред'являючи позов за місцем свого перебування, позивач має додати до позовної заяви докази такого тимчасового перебування.

Установлено та вбачається з матеріалів справи, що місце проживання позивача зареєстроване по АДРЕСА_2

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що фактичним місцем його проживання є АДРЕСА_1, що відноситься до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Відповідно до пункту 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 до цих Правил.

Враховуючи наведене,висновок суду першої інстанції про те, що позов пред'явлено згідно правил альтернативної підсудності є таким, що не ґрунтується на законі, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази тимчасового проживання (перебування) позивача за зазначеною ним адресою.

Долучений до відзиву на апеляційну скаргу договір оренди житлового приміщення від 4 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та Андрощук Р.П., а також договір про надання послуг не є підтвердженням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або перебування позивача в розумінні положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

У той же час, за змістом норм частини 2 статті 27 ЦПК України та частини 1 статті 28 ЦПК України можна дійти висновку, що альтернативна підсудність встановлює лише можливість, не обов'язок, звертатися до іншого суду, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів, не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача).

Із матеріалів справи вбачається, що місцезнаходженням ПАТ «Українська залізниця» є вул. Тверська, 5 у Печерському районі м. Києва.

Позивач категорично заперечував проти направлення даної справи на розгляд Козятинському міськрайонному суду Вінницької області, мотивуючи це тим, що він у період часу з лютого 2004 року по вересень 2009 року працював в цьому суді на посаді помічника судді та особисто знайомий із суддями цього суду, що може ускладнити або призвести до затягування розгляду справи.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, пункт 48).

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб'єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об'єктивного критерію, тобто з'ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, пункт 46).

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини також виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З урахуванням наведеного вище, слід дійти висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу про відкриття провадження у справі з порушенням норм процесуального права, а саме правил територіальної юрисдикції, що відповідно до вимог статті 380 ЦПК України є підставою для її скасування з направленням справи на розгляд до суду за встановленою підсудністю за місцезнаходженням відповідача, тобто до Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до статті 380 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу про відкриття провадження у справі та приймає постанову про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, якщо таку ухвалу прийнято судом із порушенням правил підсудності.

Колегія суддів не вбачає передбачених пунктом 2 частини 1 статті 362 ЦПК України підстав для закриття апеляційного провадження у справі, адже повноваження адвоката Білик О.В. як представника ПАТ «Українська залізниця» в апеляційному суді підтверджуються ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина 4 статті 62 ЦПК України).

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 380, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - директор філії «Пасажирська компанія» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди направити на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко