ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року м. Херсон

справа № 653/3559/13-ц

провадження № 22-ц/819/253/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Вейтас І.В.,
Приходько Л.А.,
секретарКутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Венглєвської Н.Б. від 01 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 посилалась на те, що з 21 липня 1984 року по 29 жовтня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти нею разом з відповідачем було придбано майно, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, вартістю 128 967,00 грн.; комп'ютер вартістю 10 000,00 грн.; шафа вартістю 2 000,00 грн.; диван-куток вартістю 6 000,00 грн.; мийка «Кьорхер» вартістю 4 500,00 грн.; стіл комп'ютерний вартістю 2 500,00 грн.; спальний гарнітур вартістю 15 000,00 грн.; стінка полірована вартістю 20 000,00 грн., всього на загальну суму 222 967,00 грн.

У зв'язку з тим, що зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя, та зважаючи на те, що суд може відступити від принципу рівності часток подружжя на підставі утримання нею неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 просила суд: здійснити поділ спільного (сумісного) майна подружжя та виділити їй у власність ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 128 967,00 грн., або більшу частку; виділити ОСОБА_7 у власність ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 128 967,00 грн., або меншу частку; передати їй у власність куток вартістю 6 000,00 грн.

В подальшому ОСОБА_5 доповнила свої позовні вимоги, зазначаючи, що під час перебування у шлюбі ними було вирішено придбати житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2. У зв'язку з цим, ще до розірвання шлюбу частина їхніх спільних коштів була передана продавцю будинку, як аванс. Оскільки їх сімейні стосунки зберігались майже до розірвання шлюбу, передача відповідачем решти їхніх спільних грошових коштів продавцю і нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу даного будинку відбулось 04 листопада 2013 року, тобто через п'ять днів після розірвання шлюбу. Оскільки сплачені за житло гроші є спільними грошовими коштами членів сім'ї, так як за увесь час спільного проживання вона і її чоловік мали спільний бюджет, позивач просила суд визнати даний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй у власність житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 виділити у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2.

Крім того, позивач уточнила, що під час перебування у шлюбі , ними було придбано наступне майно, що підлягає розподілу, а саме: меблева стінка полірована вартістю 3 000,00 грн., диван кутовий вартістю 5 000,00 грн., дві дитячі кроваті - 5 000,00 грн., спальний гарнітур вартістю - 8 000,00 грн., дитяча стінка вартістю 3 000,00 грн., пральна машина напівавтомат - 1 000,00 грн., духовка - 500,00 грн., мікрохвильову піч - 500,00 грн., кухонний гарнітур - 15 000,00 грн., комп'ютерний стіл - 1 000,00 грн., комп'ютер - 7 000,00 грн., тумба - 1 000,00 грн., електроінструменти на загальну суму 6 000,00 грн., декоративний стіл - 1 000,00 грн., крісло - 500,00 грн., холодильник - 5 000,00 грн., прихожа - 6 000,00 грн., компресор - 1 000,00 грн., швейна машинка - 3 000,00 грн., шафа для білизни - 2 000,00 грн., покриття для підлоги 2 шт. - 3 500,00 грн., робоча шафа - 4 500,00 грн., мийка «Кьорхер» - 1 500,00 грн., телевізор - 2 500,00 грн., телевізор - 1 000,00 грн., газова плита - 3 500,00 грн. Просила суд поділити зазначене спільне майно подружжя, виділивши їй у власність: дві дитячі кроваті - 5 000,00 грн., дитячу стінку вартістю 3 000,00 грн., пральну машину напівавтомат - 1 000,00 грн., швейну машинку - 3 000,00 грн., робочу шафу - 4 500,00 грн., телевізор - 1 000,00 грн., газову плиту - 3 500,00 грн., всього на суму 36 000,00 грн. Інше майно на загальну суму 55 000,00 грн. - виділити у власність ОСОБА_7

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду херсонської області від 09 липня 2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду херсонської області від 09 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_7 зазначав, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства (з 21 липня 1984 року по 29 жовтня 2013 року) за спільні кошти, крім іншого майна, на яке вказує ОСОБА_5, ними було придбане спільне майно: крамниця, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 1172627) на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2006 року; транспортний засіб - автомобіль FORD TRANSIT 2008 року випуску, об'єм двигуна 2198, зареєстрований 31 жовтня 2013 року, д.н. НОМЕР_1. На момент припинення шлюбних відносин, він та ОСОБА_5 дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, зокрема стосовно автомобілю, який він зобов'язався передати їй у власність. Для цього вони 31 жовтня 2013 року здійснили перереєстрацію даного автомобіля за ОСОБА_5 Оскільки ОСОБА_5 порушила домовленості щодо добровільного поділу спільного майна, вважає, що транспортний засіб автомобіль FORD TRANSIT та крамниця підлягає поділу, яке також є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку з тим, що зазначене майно також є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_7 просив суд: здійснити поділ майна та виділити йому у власність ? частину нежитлового будинку крамниці, розташовану за адресою АДРЕСА_3, та автомобіля FORD TRANSIT 2008 року випуску.

У квітні 2016 року від ОСОБА_5 до суду надійшла заява про залишення без розгляду пред'явлених нею позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину домобудівні АДРЕСА_2 (т.2 а.с.41).

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Вирішено:

- здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 128 967, грн.;

- виділити у власність ОСОБА_7 частину житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 128 967,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Вирішено:

- здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити в натурі на праві власності ОСОБА_7 в крамниці: приміщення №1 (крамниця) площею 18,0 кв.м, №2 (склад) площею 4,0 кв.м, №4 (комора) площею 1,4 кв.м №5 (торговий зал ) площею 13,75 кв.м, а всього загальною площею 37,15 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_3 що складає 1/2 частину ідеальної частки (відповідно до 1 варіанту поділу згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 30 від 23.08.2017 року, замальовано в додатку №1 до висновку у зелений колір);

- виділити в натурі на праві власності ОСОБА_7 в крамниці: приміщення №1а (крамниця) площею 18 кв.м, №3 склад площею 5,1 кв.м, №5а (торговий зал) площею 13,75 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_3 що складає 1/2 частину ідеальної частки (відповідно до 1 варіанту поділу, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №30 від 23.08.2017 року, замальовано в додатку №1 до висновку у жовтий колір).

- покласти на ОСОБА_7 необхідне перепланування:

а) влаштувати цегляну перегородку в приміщенні №1 з цегли з розподілом на дві рівні частини №1 та №1-а. Вартість перепланування складає 16955 гривень, кошторис №1 стр.28,29;

б) влаштувати цегляну перегородку в приміщенні торгової зали №5 з цегли з розподілом на дві рівні частини №5 і №5-а. Вартість перепланування складає 16955 гривень, кошторис №1 стр. 28,29;

в) влаштувати вхідний дверний проріз та віконний проріз в стіні з встановленням нового дверного блоку та нового віконного блоку в приміщення №5. Вартість перепланування складає 9247 гривень, кошторис №2 стр.30,31;

г) влаштувати вхідний дверний проріз в капітальній стіні з демонтажем частині віконного блоку та встановленням нового дверного блоку в приміщення №1. Вартість перепланування складає 2880 гривень, кошторис №3 стор.32,33;

д) влаштувати віконний проріз в капітальній стіні з встановленням нового віконного блоку в приміщенні №1 та №1-а. Вартість перепланування складає 4918 гривень, кошторис №4 стор.34,35;

- визнати право власності за ОСОБА_7 на 1/2 частину автомобіля FORD TRANSIT 2008 року випуску, об'єм двигуна 2198, зареєстрованого 31.10.2013 року;

- визнати право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частини автомобіля FORD TRANSIT 2008 року випуску, об'єм двигуна 2198, зареєстрованого 31.10.2013 року;

- провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 стосовно поділу спільного майна подружжя житлового будинку з господарськими будовами та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 та іншого майна закрити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_8, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме розділити спільне майно подружжя: житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 щодо поділу автомобіля та крамниці відмовити у повному обсязі.

Письмових відзивів (заперечень) на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі з 21 липня 1984 року по 29 жовтня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім'єю та вели спільне господарство (т.1 а.с.5,97).

За час спільного проживання сторони здійснили будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на яке 23.06.1997 року Генічеським БТІ видано реєстраційне посвідчення, який являється спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечувалося сторонами (т.1 а.с.10-18, 102-109).

Згідно ст.ст.69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Враховуючи, що зазначений об'єкт нерухомого майна придбаний сторонами під час їх перебування у шлюбі, розмір часток сторін у даному майні є рівним і визначена вартість майна сторонами не оспорюється, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність даного майна дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності у рівних частинах. ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заперечувала проти поділу даного житлового будинку у визначений судом першої інстанції спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 є власником нежилого приміщення крамниці, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, яка належала раніше Генічеській районній спілці споживачів, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 27 березня 2005 року (т.2 а.с.129). Відповідно до витягу Генічеського БТІ 04.04.2006 року було зареєстровано право власності на крамницю за ОСОБА_5, реєстраційний номер 11725627 (т.2 а.с.130).

Рішенням Виконавчого комітету Генічеської міської ради №274 від 19.06.2008 року ПП ОСОБА_5 було надано дозвіл на реконструкцію складських приміщень по АДРЕСА_3 під магазин промтоварів, згідно з проектом (т.2 а.с.134).

Рішенням Виконавчого комітету Генічеської міської ради від 18.02.2009 року №56 «Про надання дозволу на будівництво та реконструкцію об'єктів містобудування фізичним особам-підприємцям» ПП ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво торгівельного павільйону за адресою АДРЕСА_3 (т.2 а.с.131 зв.).

Рішенням Виконавчого комітету Генічеської міської ради від 16.04.2009 року №157 «Про реєстрацію самовільно збудованого торгівельного павільйону» за ПП ОСОБА_5 зареєстровано торговельний павільйон за адресою АДРЕСА_3 (т.2 а.с.131).

Згідно договору купівлі-продажу від 16.05.2011 року ОСОБА_5, як фізичною особою-підприємцем, було придбано земельну ділянку площею 0,0100 га, розташовану за адресою, АДРЕСА_3, на якій знаходиться спірна крамниця (т.2 а.с.136-138), про що видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку (т.2 а.с.133).

Звертаючись до суду з вимогою про поділ майна подружжя та визнання права власності на ? частину крамниці, яка розташована за адресою АДРЕСА_3, ОСОБА_7 послався на норми ст.ст.60,69,70 СК України та зазначив, що дане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63,65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про поділ нежитлового будинку крамниці - 110, яка розташована за адресою АДРЕСА_3.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначене ОСОБА_7 нежитлове приміщення в тому стані, в якому він просив здійснити поділ, на теперішній час вже не існує. Відповідними рішеннями Виконавчого комітету Генічеської міської ради було надано дозволи саме ПП ОСОБА_5 на будівництво, реконструкцію та реєстрацію самовільно збудованого спірного приміщення (торгівельного павільйону). Крім того, у серпні 2011 року на ім'я ОСОБА_5, як фізичну особу-підприємця, видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться спірне нежитлове приміщення.

Як свідчать матеріали цивільної та інвентарної справ і не заперечується сторонами, на теперішній час спірне майно складається із декількох приміщень - крамниця, склад, торгівельний павільйон (що утворилися в результаті добудови та реконструкції на підставі наданий ОСОБА_5 відповідних дозволів). Проте у встановленому законом порядку дані приміщення (в зазначеному стані) до експлуатації не введено. Відповідні дозволи Генічеською міською радою надавалися лише приміщення - торгівельний павільйон. Під час розгляду справи сторони не заперечували, що кожен з них є фізичною особою-підприємцем, кожний окремо займається підприємницькою діяльністю і використовують для її здійснення спірне нежитлове приміщення. ОСОБА_5 - користується крамницею, а ОСОБА_7 - торговою залою крамниці.

Разом із тим, суд першої інстанції, поділивши вказане нерухоме майно у тому стані, яке існує на теперішній час, у рівних частинах на підставі ст.ст.60, 69-72 СК України, на які посилався ОСОБА_7 під час звернення до суду з позовними вимогами, не врахував, що майно фізичної особи - підприємця є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але при доведеності цього інший з подружжя має право врахування цього майна при поділі майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув та у порушення вимог статей 76-80 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про те, що позивач обрав належний спосіб поділу майна подружжя, не врахувавши, що майно фізичної особи - підприємця є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але при доведеності цього інший з подружжя має право врахування цього майна при поділі майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.

У зазначених правовідносинах майно підлягає поділу із застосуванням статті 364 ЦК України та статті 71 СК України.

Оскільки ОСОБА_7 зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагалося лише визнання за ним права власності на ? частину нерухомого майна, без урахування відповідних змін та реконструкцій у цьому майні, на підставі вимог ст.ст.60,69-72 СК України, колегія суддів приходить до висновку про відмову ОСОБА_7 у задоволенні його позовних вимог в зазначеній частині.

Стосовно заявлених ОСОБА_7 позовних вимог щодо визнання за ним права власності на ? частину автомобіля FORD TRANSIT 2008 року випуску, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в 2008 році був придбаний автомобіль FORD TRANSIT, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_7, дата державної реєстрації 09.12.2009 року. Знято з реєстрації даний автомобіль 01.10.2013 року та зареєстровано 31.10.2013 року за ОСОБА_5, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ (т.3 а.с.34,35).

Задовольняючі позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_7 право власності на ? частину автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що дане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_5 не довела, що автомобіль є її особистою власністю. Так, судом першої інстанції зазначено, що спірний автомобіль був придбаний у період шлюбу у 2008 році та був зареєстрований за ОСОБА_7 В подальшому автомобіль не продавався, а була здійснена лише його перереєстрація на ОСОБА_5, у зв'язку з добровільним вирішенням між сторонами питання стосовно поділу майна. Дані обставини ОСОБА_5 не спростовано. Реєстрація спірного автомобіля 31.10.2013 року за ОСОБА_5 не свідчить про те, що це її особисте майно і придбано нею за особисті кошти.

Проте, колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На порушення цих вимог закону ОСОБА_7 не надано належних та допустимих доказів (ст.ст.77,78 ЦПК України) на підтвердження доводів про те, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, придбане за спільні кошти, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_7 права власності на ? частину зазначеного автомобіля. При цьому ОСОБА_5 неодноразово наголошувала, що вказаний автомобіль було зареєстровано на її ім'я вже після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що ОСОБА_7 на час придбання автомобіля не був членом її сім'ї, та за власні кошти. Крім того, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_7 у добровільному порядку відчужено автомобіль, який був зареєстрований на його ім'я.

Крім того, висновок суду про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованим, оскільки реєстрація цього автомобіля була здійснена на ім'я ОСОБА_5 31 жовтня 2013 року, тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_7

При цьому нормами СК України не передбачено можливості визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя майна, яке було придбано після розірвання їхнього шлюбу. Наслідки придбання майна за спільні кошти осіб, які не перебувають у шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, регулюються нормами ЦК України.

Посилання ОСОБА_7 на те, що реєстрація автомобіля за ОСОБА_5 відбулася у зв'язку з добровільним вирішенням між ними питання стосовно поділу майна не може прийматися до уваги, оскільки сама наявність вирішення даного спору у судовому порядку свідчить про відсутність між сторонами такої домовленості.

Провадження за позовними вимогами ОСОБА_5 в частині належності та поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2, судом першої інстанції, на підставі ст.ст. 255 ч.1 п.3, 256 ч.2 ЦПК України, було закрито, оскільки на момент розгляду справи дане питання вирішено в окремому позовному провадженні та постановлено рішення Генічеським районним судом, про що не заперечувалось сторонами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 09 липня 2014 року і передачі даної справи на новий розгляд до суду першої інстанції, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2, було пред'явлено в іншому судовому провадженню. Про зазначений факт свідчить наявна в матеріалах справа ухвала Генічеського районного суду Херсонської області від 15 січня 2015 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа: приватний нотаріус Штогріна Н.Л., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на ? частину (т.2 а.с.15)., а також ухвали суду від 30 січня 2015 року та від 03 лютого 2016 року про зупинення провадження у даній справі до розгляду зазначеного позову та про поновлення провадження у зв'язку з прийняттям судом відповідного рішення (т.2 а.с.31-32, 34).

Крім того, у квітні 2016 року від ОСОБА_5 до суду надійшла заява про залишення без розгляду пред'явлених нею позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину домобудівні АДРЕСА_2 (т.2 а.с.41).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа: приватний нотаріус Штогріна Н.Л., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на ? частину Генічеським районним судом Херсонської області та Апеляційним судом Херсонської області постановлено відповідні рішення, і на теперішній час дана справа витребувана Верховним Судом для касаційного розгляду.

На підставі викладеного, посилання ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі на неправомірність закриття судом першої інстанції провадження в зазначеній частині та необхідність розглянути дане питання і визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням в зазначеній частині нового рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні його зустрічних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 червня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту судового рішення - 13 грудня 2018 року.

Головуючий О.А. Кузнєцова

Судді: І.В.Вейтас

Л.А.Приходько