Провадження № 2/520/718/18
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Гниличенко М.В.
при секретарі Шпак К.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд
19.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом, яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за боргом у сумі 982 335, 89 доларів США, з яких 350 000,00 доларів США - основне зобов'язання, 630 000,00 доларів США - проценти за користування позикою, 2335,89 доларів США - три проценти річних, у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ; також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8352,40 грн.
15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
У відповідності до п.9 п.1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 12.01.2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до судового засідання на 31.01.2018 року.
Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.02.2018 року було накладений арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності.
До судових засідань зявлялись представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проте до судового засідання, призначеного на 30.04.2018 року, зявився особисто позивач ОСОБА_1, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення, з яких вбачається, що між сторонами склались приятельські відносини на протязі 10 років, позивач є засновником бази відпочинку «Сказка» у пос.Затока, відповідач неодноразово разом з сімєю відпочивали на базі, окрім того відповідач допомогав у проведенні електропроводки на територію бази відпочинку. Зі слів відповідача позивачу стало відомо, що він є приватним підприємцем з приводу зернових культур. Приблизно влітку 2015 року відповідач звернувся з проханням позичити йому 200тис.доларів США, оскільки він придбав житловий будинок для свого батька у Київській області та йому не хватає грошей на будівництво. Позивач особисто їздив та оглядав початок будівництва, відповідач дуже часто змінював автомобілі, тому у позивача не виникло сумніву укласти договір позики.
Зі слів позивача кошти передавались частинами та складались боргові розписки, зокрема влітку 2015 року позивач надав у борг відповідачу 50 тис. доларів США з відсотками за користування грошима 7,5% щомісячно та з зобовязанням повернути за першою вимогою. Відповідач своєчасно сплачував щомісячно відсотки. Потім позивач надав у борг відповідачу 150 тис. доларів США на тих самих умовах, та відповідач щомісячно сплачував відсотки без затримань. У листопаді 2015 року відповідач звернувся з проханням надати у борг ще 150 тис. доларів США, на що позивач погодився та надав у борг відповідачу 150 тис. доларів США на тих самих умовах, попередня розписка була в їх присутності розірвана та особисто відповідачем була написана нова розписка на всю суму боргу у розмірі 350 тис. доларів США з відсотками за користування грошима 7,5% щомісячно та з зобовязанням повернути борг за першою вимогою. Позивач вказує, що відповідач справно сплачував відсотки до 01.05.2016 року, після цього строку повідомив, що у нього склались проблеми, обіцяв все повернути, але у подальшому перестав відповідати на телефон, позивач двічі за місцем реєстрації відповідача направляв письмові вимоги, проте відповідач ухиляється від виконання зобовязань, тому позивач змушений був звернутись до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128,130,131 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився, неодноразово викликався, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв про слухання справи за його відсутності, або клопотань про відкладення слухання справи чи відзиву на позов суду не надходило.
Відповідач про розгляд справи неодноразово повідомлявся за місцем реєстрації, проте за вищевказаною адресою судові повістки не отримує, у зв'язку з чим, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України вважається повідомленим про розгляд справи.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи та оригінал розписки, заслухавши позивача та його представників, приходить до наступного.
Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.
У судовому засіданні встановлено, що 20 листопада 2015 року ОСОБА_2 склав розписку, за текстом якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 350000/триста пятдесят тисяч/ доларів США, зобовязався повернути грошові кошти за першою вимогою, а також сплачувати проценти за користування грошима у розмірі 7,5% щомісячно.
На підтвердження зобовязань відповідача, представником позивача у судовому засіданні був наданий для огляду оригінал розписки від 20 листопада 2015 року, яка була судом оглянута та встановлена її відповідність копії розписки наявної в матеріалах справи на а.с.7.
Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджують наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
З дослідженої у судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, строк повернення та плата за користування грошовими коштами.
Судом встановлено, що розписка була складена 20.11.2015 року, тобто строк позовної давності на час звернення до суду не сплинув, в розписки чітко указано зобовязання щодо повернення боргу за першою вимогою.
10.11.2017 року та 07.12.2017 року позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення грошових коштів у повному розмірі та процентів за користування зазначеними грошима, про що свідчать поштові відправлення за місцем реєстрації відповідача/а.с.8-13/
Відповідно довідки відділу адресного бюро від 21.12.2017 року відповідач ОСОБА_2 з 10.02.1993 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1./а.с.20/ Із пояснень позивача вбачається, що в квартирі проживають батьки відповідача та здійснюють комунальні платежі, однак від отримання поштових повідомлень відмовляються, у звязку з чим поштою здійснюється повернення з відміткою за закінченням встановленого терміну зберігання.
На теперішній час вимоги ОСОБА_1 про добровільну сплату заборгованості відповідачем ОСОБА_2 не виконані, він ухиляється від повернення суми боргу та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов'язання, тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.
Судом було оглянуто виписка з єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців, з якої вбачається,що позивач ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю та його валовий дохід складає 3 067 933,34 грн./а.с.45-46/, що підтверджує його спроможність укласти договір позики.
Відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст.1049 ЦК України.
Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як передбачено ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.
Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто борг, в строк після пред'явлення вимоги про повернення коштів, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими.
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 підлягають стягненню грошові кошти на загальну суму 23711044,91 гривень / двадцять три мільйона сімсот одинадцять тисяч сорок чотири/ гривень 91 копійка грн., що еквівалентно 850773,05 тис. доларів США на момент звернення з зазначеним позовом.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19,81,131,141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 526, 527, 611, 612, 623, 624, 625, 1046-1050,1052, 1054 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_5 судові витрати у розмірі 7288,40 / сім тисяч двісті вісімдесят вісім гривень сорок копійок/.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складений 07.06.2018 року.
Суддя Гниличенко М. В.