Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 583/3745/16-ц

провадження № 61-29125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Сидоренка Р. В. від 25 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С. від 06 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 з нього.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 10 вересня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної міської нотаріальної контори, він є власником ? частини житлового будинку по АДРЕСА_1. ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_4 є його сином, у спірному будинку не зареєстрований та тривалий час проживав за межами України, а у 2015 року повернувшись до м. Охтирка, без його дозволу вселився до його будинку. Посилаючись на те, що відповідач добровільно виселитись не бажає, комунальні платежі не сплачує, перешкоджає у доступі до житла, псує майно, створює незручності для проживання у будинку та користування ним, що стало підставою для звернення до відділу поліції Охтирського ГУНП, ОСОБА_1 просив задовольнити позов.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із недоведеності позивачем протиправної поведінки ОСОБА_4, псуванням чи руйнування ним житлового будинку, створення несприятливих умов для проживання, а також відсутності відомостей про застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю підстав, передбачених статтями 116, 157 ЖК Української РСР, для виселення членів сім'ї власника житлового будинку.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1, як власник 86/175 частини житлового будинку, дозволив ОСОБА_4 проживати у ньому тимчасово, оскільки відповідач у будинку зареєстрований не був та будь-якого договору на проживання чи постійне користування нерухомістю між сторонами не укладалось; матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що відповідач є членом сім'ї позивача відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР та був вселений до житлового будинку на законних підставах.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ письмову заяву, у якій надав пояснення по справі.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10 вересня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори, належить 86/175 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1, зареєстрованого 17 березня 1987 року в реєстровій книзі за № 7369.

Також судом установлено, що ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_4, що підтверджується записом акта про народження № 549 від 25 січня 1975 року.

Згідно довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради № 368 від 06 грудня 2016 року, ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом з ним фактично проживає, однак не зареєстрований за вказаною адресою, ОСОБА_4

За відомостями з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 19 січня 2017 року, інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, - відсутня.

Таким чином судами установлено, що ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, проте за вказаною адресою не зареєстрований.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із відсутності підстав для виселення відповідача відповідно до вимог статей 116, 157 ЖК Української РСР, разом з тим із позовної заяви вбачається, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними нормами матеріального права, натомість він посилався на захист своїх прав відповідно до вимог статті 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником спірного будинку і ОСОБА_4 проживає у ньому тимчасово з дозволу позивача, проте без реєстрації або укладення відповідного договору, суди дійшли помилкових висновків про застосування до даних правовідносин вимог статей 116, 157 ЖК Української РСРта відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що ОСОБА_4 перешкоджає ОСОБА_1 у повній мірі реалізовувати своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, скасовано ухвалені в справі судові рішення та ухвалено нове судове рішення про задоволення, то судові витрати покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 551 грн 20 коп., за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 грн 32 коп. та судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 661 грн 44 коп., а всього - 1818 грн 96 коп.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 з нього.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 818 грн 96 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило