Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 559/811/16-ц

провадження № 61-27772св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач 1 - ОСОБА_4,

представник відповідача 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - ОСОБА_6,

відповідач 3 - ОСОБА_7,

відповідач 4 - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у складі судді Жуковської О. Ю. від 03 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М. від 25 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном (власністю) шляхом демонтажу надвірної вбиральні та засипанням вигрібної ями, що прилягають до будинку позивача на АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 1997 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1, а згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 14 жовтня 2004 року вона є власником земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою. ОСОБА_1 зазначала, що впритул до її будинку розміщена надвірна вбиральня відповідачів, яка знаходиться у незадовільному стані та створює антисанітарні умови для проживання, що підтверджується актом перевірки дотримання санітарного законодавства від 04 квітня 2012 року державного закладу «Рівненська обласна санепідемстанція» (далі - ДЗ «Рівненська обласна санепідемстанція») та повідомленням ДЗ «Рівненська обласна санепідемстанція» від 06 липня 2012 року. Посилаючись на те, що створені відповідачами умови для проживання позбавляють права на власний розсуд користуватись майном, загрожують здоров'ю позивача та членів її сім'ї, а також порушують конституційне право на вільне користування приватною власністю, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з неможливості виконання рішення щодо демонтажу надвірної вбиральні у будь-яке інше місце, а також порушення прав відповідачів у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що права позивача не є порушеними, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково ототожнено позовні вимоги, заявлені у поданому позові, разом із позовними вимогами з іншої цивільної справи; місцевим судом не досліджено докази перебування надвірної вбиральні у антисанітарному стані, а також порушення відповідачами правил добросусідства, передбачених частиною першою статті 103 Земельного Кодексу України; неврахування судами положень Наказу Міністерства охорони здоров'я України «Про затвердження державних санітарних норм та правил утримання населених місць» від 17 березня 2011 року № 145.

У січні 2018 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, у якому відповідачі зазначають про те, що надвірна вбиральня існувала ще того, як позивач стала власником сусіднього будинку, а її стан відповідає санітарним нормам, у зв'язку із чим просили відхилити касаційну скаргу та залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 28 липня 1997 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_10 належний їй на праві приватної власності одноповерховий цегляний житловий будинок на АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 108, 5 кв. м.

Згідно державного акту НОМЕР_1 від 14 жовтня 2004 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0146 га, яка розташована на АДРЕСА_1, на підставі рішення Дубенської міської ради від 29 листопада 2002 року № 234. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку.

Згідно договорів купівлі-продажу від 14 серпня 1986 року та від 10 листопада 1987 року ОСОБА_4 придбала 2/9 та 1/9 частини одноповерхового дерев'яного жилого будинку на АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці розміром 274 кв. м, з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (два сарії, убиральня).

Актом перевірки дотримання санітарного законодавства від 04 квітня 2012 року ДЗ «Рівненська обласна санепідемстанція» встановлено, що впритул до стіни житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться надвірна вбиральня з вигрібом, яка перебуває у власності ОСОБА_11, що не відповідає вимогам ДБН 360-92.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Дубенська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, частково задоволено позов ОСОБА_1 і зобов'язано відповідачів перенести надвірний туалет на відстань 15 м від будинку ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2013 року, відстрочено виконання рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 серпня 2012 року до визначення місця перенесення надвірного туалету на відстань 15 м від будинку ОСОБА_1

У повідомленні Дубенської міської ради № 07/02-2338 від 05 липня 2016 року зазначено, що спеціалістами управління архітектури, будівництва та земельних питань з вивчення ситуації на місцевості розглянуто звернення щодо визначення місця для перенесення надвірної вбиральні на відстань 15 м від житлового будинку АДРЕСА_1. За результатами розгляду встановлено, що, враховуючи значне обмеження земельної ділянки площею 274,3 кв. м, яка є у спільному користуванні, будь-яке запропоноване місце не буде відповідати державним санітарним нормам і правилам.

Згідно із повідомленням Дубенського відділу поліції НП ГУНП України в Рівненській області № 10265/208/10-2016 від 05 вересня 2016 року, у провадженні СВ Дубенського відділу поліції ГУНП перебувають матеріали досудового розслідування за заявою ОСОБА_4 від 13 грудня 2012 року за фактом незаконного заволодіння частиною спільного подвір'я будинків АДРЕСА_2, проводиться досудове розслідування.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона, будучи власником земельної ділянки площею 0, 0146 га, не має можливості повноцінно, належним чином та на власний розсуд користуватись власним майном, оскільки, на земельній ділянці, в безпосередній близькості від її будинку знаходиться туалет відповідачів, який перебуває в незадовільному санітарному стані, а також його розташування суперечить санітарним нормам. Вирішити питання у добровільному порядку відповідачі не бажають і своїми протиправними діями (бездіяльністю) порушують її право на вільне користування приватною власністю.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема актом ДЗ «Рівненська обласна санепідемстанція» від 04 квітня 2012 року, яким встановлено, що впритул до стіни житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться надвірна вбиральня з вигрібом, яка перебуває у власності ОСОБА_11, що не відповідає вимогам ДБН 360-92, а також рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 серпня 2012 року, яким зобов'язано відповідачів перенести надвірний туалет на відстань 15 м від будинку ОСОБА_1

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином матеріалами справи підтверджено як факт невідповідності надвірної вбиральні з вигрібом вимогам ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень», ДСП № 173-96 «Санітарні правила забудови населених пунктів», ДержСанПіНу № 145 «Санітані норми утримання населених місць», так і факт порушення прав ОСОБА_1 на вільне користування приватною власністю.

Разом з тим суди попередніх інстанцій на вказані обставини уваги не звернули та виходячи з того, що на час придбання позивачкою свого будинку спірна вбиральня уже існувала на сусідній земельній ділянці, дійшли помилкового висновку про відсутність порушених прав позивача.

Також є помилковим і посилання судів попередніх інстанцій як на підставу для відмови у позовні на лист Дубенської міської ради № 07/02-2338 від 05 липня 2016 року, у якому зазначено, що будь-яке запропоноване місце розташування надвірної вбиральні не буде відповідати державним санітарним нормам і правилам, оскільки вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у позові власникупро усунення перешкод з огляду на докази про порушення права власності.

При цьому судами не враховано, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила не зобов'язати відповідачів перенести надвірний туалет, а усунути перешкоди у користуванні майном (власністю) шляхом демонтажу надвірної вбиральні та засипанням вигрібної ями.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судами попередніх інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило