КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4356/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал», комунального підприємства «Світоч» міста Києва, третя особа - ОСОБА_4, про скасування реєстраційного запису,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила визнати незаконними дії ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та КП «Світоч» м. Києва в особі реєстратора Урупи А.Ф. щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та скасувати реєстраційний запис 28172458 про таку реєстрації.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відкрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що спір стосується набуття ТОВ «ФК «Морган Кепітал» права власності на нерухоме майно на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», яке випливає з договірних відносин сторін, а саме кредитного договору та договору іпотеки, тому справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Морган Кепітал» в особі представника за довіреністю Арсемікової І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовну заяву обґрунтовано незаконністю дій КП «Світоч» м. Києва в особі реєстратора Урупи А.Ф. як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, з тих підстав, що рішення про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості прийнято під час дії заборони вчинення реєстраційних дій щодо цього майна, відтак спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France).

За загальним правилом, передбаченим у частині 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Суд першої інстанції вважав, що заявлена позовна вимога про скасування реєстраційного запису не випливає з договірних відносин сторін, спір є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Однак суд не врахував, що при визначенні предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб'єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У даному випадку спір виник з приводу порушення права власності ОСОБА_3 на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, внаслідок дій нового кредитора (іпотекодержателя) ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та реєстратора КП «Світоч» м. Києва Урупи А.Ф. щодо реєстрації такого права за іпотекодержателем.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідачі не мали права звертати стягнення на іпотечне майно шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, оскільки кредитний та іпотечний договір були припинені, а така реєстрація здійснена протягом заборони вчинення дій відносно предмета іпотеки.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із захистом права власності позивача та з належністю виконання умов цивільних договорів, укладених позивачем з позикодавцем, колегія вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Саме така правова позиція була сформульована у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 686/22036/15-ц, від 15 червня 2018 року у справі № 826/952/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 753/4348/17.

Крім того, з позовної заяви колегія суддів вбачає, що оскарженій реєстраційній дії передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема про визнання договорів припиненими, який перебуває у провадженні Оболонського районного суду м. Києва, справа № 756/8240/18.

Також, колегія суддів враховує правову позицію, викладену в нещодавній постанові Великої Палати Верховного Суду від28 листопада 2018 року у справі № 490/5986/17-ц про те, що якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб'єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної підсудності (юрисдикції) спору, не визначився з суб'єктним складом та характером спірних правовідносин, тому його ухвала про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко