Справа № 567/986/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Мельниченко Т.М.

з участю представників відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ТОВ «Ріттер ОСОБА_4» ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвестзерно" до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю "РІТТЕР БІО АГРО" про визнання недійсним договору оренди землі,

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області звернулося ТОВ Агроінвестзерно з позовною заявою до ОСОБА_6, ТОВ "Ріттер ОСОБА_4" про визнання недійсними договорів оренди землі.

В позовній заяві зазначає, що ОСОБА_7 є власником земельних ділянок площею 3,8654 га, кадастровий номер :06:003:0004, що розташована на території Хорівської сільської ради, цільове призначення - для вирощування сільськогосподарської продукції, яка є предметом договору оренди землі укладеного між ТОВ Агроінвестзерно та ОСОБА_7 від 30.12.2014.

Зазначає, що вказаний договір був зареєстрований відповідно до норм чинного законодавства і згідно п.п.3.1.ст.2 договору, він є таким, що укладений строком на 5 років.

Вказує, що згодом орендодавець померла і ОСОБА_6 06.09.2016 уклала договір оренди землі вказаних ділянок із ТОВ "Ріттер ОСОБА_4".

Вважаючи, що ОСОБА_6, як спадкоємець ОСОБА_7 набула всіх прав та обовязків за договорами оренди від 30.12.2014 та зазначаючи про те, що укладений 30.12.2014 договір не було розірвано та не припинив свою дію просить визнати недійсними договій оренди землі №б/н від 06.09.2016 укладеними між ТОВ "Ріттер ОСОБА_4" та ОСОБА_6 обєктом якого є земельна ділянка площею 3,8654 га, кадастровий номер :06:003:0004.

В судове засідання представник позивача не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, подав заяву у якій підтримав позовні вимоги на підставі обставин викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача повідомила, що в дійсності ОСОБА_7 договір оренди землі, предметом якого була оренда земельної ділянки, розміром 3.8654 ГА під кадастровим номером :06:003:0004 підписав, а дата «30.12.2014 року» у тексті договору являється звичайною опискою. Також заявила клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, щоб довести свої твердження.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засідання пояснив, що згідно висновку експертизи 24.01.2018 підпис у графі «орендодавець» вищевказаного договору оренди землі виконаний вірогідно не ОСОБА_7 Жодного доказу, який би доводив твердження представника позивача про те, що підпис у договорі оренди земельної ділянки розміром 3.8654 га під кадастровим номером :06:003:0004 залишений саме ОСОБА_7, а не іншою особою суду надано не було, тому позивач не виконав свого обовязку, передбаченого ст. 81 ЦПК України щодо доведення тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Вказав, то відповідач довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. А саме - нею надано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_7 згідно якої слідує, що він помер за кілька місяців, до так званого укладення вищевказаного договору оренди землі, відповідно він його підписати не міг і даний договір він не укладав.

Крім того, у договорі оренди землі дату зазначено «30 грудня 2014 року». У всіх додатках до договору (у акті приймання- передачі земельної ділянки та акті визначення меж земельної ділянки) зазначено таку ж саму дату. Зазначає, що якщо б у договорі було допущено описку, то хоча б в актах мала б бути зазначена правильна дата. І дуже малоймовірно, що описку можливо було допустити одразу у декількох документах. Також, підписанні договору та вищевказаних додатків до нього мали приймати участь дві сторони. Тому вважає, що дуже малоймовірним є те, що одразу дві людини не змогли помітити так звану описку. Зазначає, що так звана описка полягає у зазначенні дати яка мала настати лише через декілька місяців після дати зазначеної у договорі, що є малоймовірним. Зазначає, що усі вищевказані обставини є тісно між собою взаємоповязаними та у своїй сукупності прямо вказують на те, що ніякої описки в дійсності ніким допущено не було. В той же час твердження позивачів про описку є абсолютно голослівними і не підтверджуються жодними доказами.

Вважає, що оскільки вищевказаний договір оренди землі від 30.12.2014 не було укладено, то жодних прав на підставі даного документа у ТОВ «Агроінвестзерно» не виникало. Тому законних інтересів ТОВ «Агроінвестзерно» відповідачами порушено, не визнано чи оспорено не було. ОСОБА_6, як законний власник земельної ділянки має право сама визначати, як саме розпоряджатися своєю власністю. Зокрема, вона має право сама вирішувати з ким саме їй укладати договір оренди землі. При цьому ТОВ «Агроінвестзерно» впливати на ці рішення жодного права не має.

Просить відмовити у повному обсязі ТОВ «Агроінвестзерно» у задоволенні їхніх позовних вимог.

Представник відповідача ТОВ "Ріттер ОСОБА_4" в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що додаткових доказів не має.

З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне.

Право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку розташовану на території Хорівської сільської ради Острозького району Рівненської області, призначених для ведення особистого селянського господарства, площею 3,8654 га, кадастровий номер :06:003:0004, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №688071 від 21.11.2007. (а.с.10)

30.12.2014 між ТОВ Агроінвестзерно та ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі № б/н, який зареєстрований державним реєстратором Острозького районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_8 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20442682 від 01.04.2015, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції.

Згідно п.2.1 ст. 2 вказаного договору, в оренду передається земельна ділянка кадастровий номер :06:003:0004 загальною площею 3,8654 га, у тому числі рілля 3,8654 га.

Пунктом 3.1 ст. 3 Договору оренди, встановлено, що договір укладений на 5 років.

Згідно п.4.1 ст. 4 Договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 6292,40 грн. (а.с.5-8,12-13)

З свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №161839 встановлено, що ОСОБА_7 помер 11.09.2014. (а.с.30)

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 15.11.2017 по даній справі за клопотанням представника позивача призначено почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання про належність підпису наявному у договорі оренди землі саме ОСОБА_7, провадження у справі зупинене.

З висновку експерта від 24.01.2018 №1.1-329/17 встановлено, що підпис в графі Орендодавець у договорі оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:003:0004, виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову ТОВ "Агроінвестзерно" до ОСОБА_6, ТОВ "Ріттер ОСОБА_4" про визнання недійсним договору оренди землі слід відмовити з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 30.12.2014 між ТОВ Агроінвестзерно та ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі № б/н, який зареєстрований державним реєстратором Острозького районного управління юстиції Рівненської області згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20442682 від 01.04.2015, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції.

З висновку експерта встановлено, що підпис в графі Орендодавець у договорі оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:003:0004, виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду.

Відповідно до ст.93 ЗК України орендодавцем земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, повязані з орендою землі регулюються Законом.

Згідно ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст.16 Закону України Про оренду землі, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно ст.35 Закону України Про оренду землі, спори повязані з орендою землі вирішуються в судовому порядку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У звязку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо).

З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За правилами ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду землі" відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами також договором оренди землі.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. (ч.1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі")

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст.15 Закону України "Про оренду землі", а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19, цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною 1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Статтею 18 цього Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Статтею 34 Закону України "Про оренду землі" передбачено повернення орендодавцеві земельної ділянки на умовах, визначених договором у разі припинення або розірвання договору оренди землі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Представник позивача не надав суду доказів про підтвердження досягнення сторонами при укладенні договору оренди землі згоди щодо всіх істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», які є обов'язковими для цього виду договорів, та кореспондується з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за № 9 встановлено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», Законом України від 06.10.1998 «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладення договору оренди землі) встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частина 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", кореспондується із положеннями ч.1 ст.638 ЦК України, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом, як істотні.

Представником відповідача належними письмовими доказами доведено, що підпис в графі Орендодавець у договорах оренди земельної ділянки, кадастровий номер :06:003:0004 від 30.12.2014, виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою та про недотримання при цьому передбаченої законодавством письмової форми договору, що підтверджується висновком експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 24.01.2018 №1.1-329/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як власник вказаних земельних ділянок ОСОБА_7 мала право та бажала самостійно вирішувати як розпоряджатися належним їй правом власності, а у зв'язку з обмеженням відповідачем її права власності на земельні ділянки, таке право підлягає захисту, оскільки ОСОБА_7 не проявляла своєї волі на укладання Договорів оренди землі від 30.12.2014 не підписувала їх, не уповноважував будь-кого на їх укладання.

Договори оренди землі між сторонами не відповідають положенням ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про оренду землі», ст.638 ЦК України - щодо істотних умов договору оренди землі.

При встановлених обставинах, позовні вимоги про визнання договорів оренди землі недійсними, відповідно до закону, не підлягають задоволенню як не обґрунтовані, так як волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.3,4,5 ст.203 ЦК України); відсутність у договорах оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону (ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»); недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

У звязку з наведеним, суд не вбачає, що укладенням спірного договору оренди землі від 06.09.2016 між відповідачами порушені права позивача, оскільки ОСОБА_6 після прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 мала право укладати договір оренди щодо своєї земельної ділянки з іншими товариствами, враховуючи ту обставину, що як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_7 не проявляв своєї волі на укладання договору оренди землі від 30.12.2014 не підписував його, не уповноважував будь-кого на його укладання, тобто фактично не укладав його.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 202, 203, 207, 210, 215, 218, 236, 626, 638, 792 ЦК України, ст. 90, 93, 124 ЗК України, ст. ст. 2, 6, 13, 15, 16, 17, 34, 35 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 6, 10, 12, 76-81, 83, 89, 92, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвестзерно" (місцезнаходження: м.Хмельницький, вул.Грушевського, буд.62, ) до ОСОБА_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріттер ОСОБА_4" (місцезнаходження: с.Красносілля, вул.Шевченка, буд.13 Б, Гощанський район Рівненська область, ) про визнання недійсним договору оренди землі від 06.09.2016, земельної ділянки розміром 3,8654 га кадастровий номер :06:003:0004 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31 травня 2018 року.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_9