Справа № 623/161/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання - Шевченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

27.02.2018 р. до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав. В позові ОСОБА_1 посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірваний в листопаді 2013 року. Після розірвання шлюбу батько не спілкується з дітьми, не займається їх вихованням, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не піклується про навчання своїх доньок, не займається підготовкою їх до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається лікуванням, не створює умови для отримання освіти. Матеріально дітей не утримує. За рішенням суду з відповідача стягнено аліменти на утримання дітей, але у зв'язку з несплатою аліментів, Управлінням соціального захисту населення Ізюмської міської ради призначена тимчасова допомога. У зв'язку із бойовими діями на території Донецької області вимушена була виїхати з м. Торез Донецької області до м. Ізюм Харківської області, де постійно мешкає з 2014 року. Вказує, що відповідача проінформувала про необхідність переїзду, надавала йому номер телефону, адресу місця проживання, однак ОСОБА_2 постійно мешкає на непідконтрольній Україні території, спілкуватись з дітьми бажання не виявляє, тому вихованням доньок позивач повністю займається сама, діти постійно мешкають з нею та перебувають на її утриманні. Посилається на ст. 164 СК України та на підставі висновку органу опіки та піклування при Ізюмській райдержадміністрації від 07.12.2017 року просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі за наявними у справі документами (а.с. 52). Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений через сайт судової влади (а.с. 49). Заяв до суду не надав, відзив на позов не надходив. Представник третьої особи - служби у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області надала до суду заяву про розгляд справи без участі представника на підставі наявних у справі доказів, позов підтримали в повному обсязі (а.с. 45).

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, в якій вказано вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав відносно дитини, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків. Згідно ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності; 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Як встановлено судом, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 7, 8). Діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 28.09.2017 року (а.с. 12). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради № 13397 від 12.12.2017 року позивач отримує допомогу на 2-х дітей, коли мати (батько) ухиляються від сплати аліментів (а.с. 11). Також в матеріалах справи містяться довідки про відвідування дітьми Ізюмської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Ізюмської міської ради Харківської області (а.с. 9). Відповідно до висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради вбачається доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, відносно його малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 10). Так, згідно ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично ставиться до висновку органу опіки та піклування, так як він складений лише на підставі слів позивача. Висновок не містить жодних об'єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання дітей, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дітей шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дітей. Так, не заперечення дітьми діям матері щодо позбавлення батьківських прав батька, як зазначено у висновку не може бути достатньої підставою для позбавлення особи гарантованих Конституцією України батьківських прав. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналізуючи, надані суду докази, неможливо зробити висновок, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до положень ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, суд дійшов до висновку про те, що вказані вище доводи та посилання не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки не є беззаперечними доказами ухилення батька від виконання своїх обов'язків з виховання дитини на момент звернення до суду та застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є безпідставним і не буде відповідати інтересам дітей та не сприятиме позитивному результату в їх житті. Керуючись ст.ст. 10,11,15, 60, 130, 169, 208, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.19 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Декларацією прав дитини, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.06.2018 р.

Суддя О. М. Білоусова