Ухвала

23 травня2018 року

м. Київ

справа № 495/615/15-ц

провадження № 61-8356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2015 року у складі судді Чебан Н. В. та ухвалу і рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 14 серпня 2007 року між Акціонерним комерційно-інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 7 980 доларів США зі сплатою 13 % річних, строком повернення - 14 серпня 2012 року.

Цього ж дня, на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з умовами якого до останнього перейшли права вимоги до ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14 серпня 2007 року, а також право вимоги до ОСОБА_4 за договором поруки від 14 серпня 2007 року.

Позичальник ОСОБА_3 своїх зобов'язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 17 листопада 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року в сумі 243 753,91 грн, з яких: 118 298,93 грн - тіло кредиту, 125 454,98 грн - відсотки.

Враховуючи наведене, позивач на підставі статей 554, 1049, 1050, 1054 ЦК України просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із цим позовом є намаганням кредитора застосувати до боржників подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року вже було стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року, яка виникла станом на 05 січні 2010 року, в сумі 88 860,94 грн, та складалася з: 61 596,29 грн заборгованості за основним боргом та простроченим кредитом; 19 849,35 заборгованості за строковими та простроченими процентами за користування кредитом; 4 587,94 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 827,36 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення з них кредитної заборгованості за період до 05 січня 2010 року (кредитних коштів у сумі, еквівалентній 7714 доларів США, та відсотків у сумі, еквівалентній 2 458,83 доларів США) скасовано та провадження у справі в цій частині закрито.

Закриваючи провадження у справі у зазначеній частині, апеляційний суд виходив з того, що на момент розгляду цієї справи та ухвалення оскаржуваного рішення від 24 червня 2015 року було чинним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року, яким стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк», заміненого ухвалою суду від 08 травня 2012 року на ПАТ «Дельта Банк», з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором станом на 05 січня 2010 року в сумі 88 860 грн, тобто спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглянутий судом.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості у вигляді процентів з 06 січня 2010 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 87 333,25 грн. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості у вигляді процентів з 06 січня 2010 року та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник не виконав умов кредитного договору, не повернув кредит та не сплатив проценти за користування ним, а тому за період з 06 січня 2010 року по 17 листопада 2014 року у нього перед банком виникла заборгованість зі сплати процентів за вищезазначеним кредитним договором в сумі 87 333,25 грн.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості у вигляді процентів із поручителя ОСОБА_4, апеляційний суд виходив з того, що порука припинилася, оскільки за змістом кредитного договору строк виконання основного зобов'язання визначено датою «14 серпня 2012 року», проте ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із указаним позовом до поручителя у січні 2015 року, тобто зі значним перевищенням шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У червні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2015 року та ухвалу і рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у позові та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до відповідачів повністю, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі банк посилається на те, що наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року, яким стягнуто з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором станом на 05 січня 2010 року в сумі 88 860 грн, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, зазначає, що пунктом 5. 3 договору поруки сторони договору визначили загальні умови щодо строків позовної давності, з урахування чого у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного боржником зобов'язання, починаючи з 15 серпня 2012 року протягом наступних трьох років, тобто до 15 серпня 2015 року, а тому вважає, що порука не припинилася.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 березня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом

касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим

Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 310/11534/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року.

Так, зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, яку передано на Велику Палату, вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про дострокове стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін договору, а тому кредитор має право на отримання процентів за користування грошовими коштами до моменту повернення заборгованості та пені, тому враховуючи положення частини першої статті 1048 ЦК України, проценти за кредитом мають сплачуватися до моменту фактичного повернення позичальником грошових коштів, а за наявності судового рішення про стягнення боргу - до його фактичного виконання.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із наявності підстави, передбаченої пунктом 7 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15, вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання.

Відповідно до статті 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Поряд із цим за змістом частини другої статті 1050 ЦК Україниу разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, зазначив, що правова позиція щодо стягнення відсотків, нарахованих за умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення, суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє стягувача від обов'язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нарахує за період виконання судового рішення. І за такою логікою після нарахування відсотків за період виконання судового рішення кредитор продовжить нараховувати відсотки до повернення відсотків, нарахованих за час виконання судового рішення, і так до безкінечності.

Крім того, продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором та цієї ж частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника.

Реалізуючи своє право, передбачене вищезазначеною частиною статті 1050 ЦК України, надсилаючи вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, кредитор в односторонньому порядку змінює строк виконання зобов'язання за кредитним договором і строк виконання зобов'язання за договором настає достроково.

Логічним є те, що пред'явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ним кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору.

Прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов'язок з виконання судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Внаслідок такого рішення залишаються зобов'язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за час невиконання такого рішення.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передане на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 310/11534/13-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 495/615/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 червня 2015 року та ухвалу і рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 310/11534/13-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик