Єдиний унікальний номер судової справи 489/5279/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/205/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 22 серпня 2018 року, під головуванням судді Тихонової Н.С., в приміщені цього ж суду об 11 годині 33 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 07 серпня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Разом з тим, в період шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, та рухоме майно - автомобіль VOLKSVAGEN TOUAREG, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 35, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 46, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3; вантажний фургон малотоннажний ГАЗ 3302, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4; автомобіль Ford Transit, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, а також меблі та техніка.

Крім того на депозитних рахунках в банку, які відкриті на ім'я позивача знаходиться близько 34 000 доларів США.

Після розірвання шлюбу, у 2015 році сторонами, за взаємною згодою, було продано автомобіль Ford Transit, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5. за 9 000 доларів США, та за 15 150 доларів США придбано для ОСОБА_4 інший транспортний засіб - Merсedes Sprinter 316, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6.

Також після розірвання шлюбу та припинення подружніх стосунків сторони домовились про поділ спільно нажитого майна наступним чином: у власності ОСОБА_4 залишається квартира з усіма меблями, технікою та іншим майном, що у ній знаходиться, автомобіль Merсedes Sprinter 316, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6, а у власності ОСОБА_2 залишаються автомобіль VOLKSVAGEN TOUAREG, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 35, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 46, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3; вантажний фургон малотоннажний ГАЗ 3302, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та кошти на депозитних рахунках в загальному розмірі 34 000 доларів США.

Оскільки відповідач не бажала оформляти угоду про розподіл спільно нажитого майна подружжя у нотаріуса, то 16 жовтня 2015 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 продав відповідачу належну йому на праві власності 1/2 частку у квартирі №43, що в будинку №16 по вулиці Поздовжня дванадцята у місті Миколаєві.

Проте умови такої угоди сторони не обговорювали, згоди за всіма істотними умовами договору не досягли, грошових коштів від ОСОБА_4 позивач не отримував, та фактично, вищезазначений договір є правочином, який вчинено між сторонами для приховання іншого правочину - угоди про розподілу сумісно нажитого майна.

Після укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу, у порушення домовленостей між сторонами, ОСОБА_4 пред'явила до суду позов до ОСОБА_2, в якому просила поділити між сторонами також майно яке залишилось у власності позивача відповідно до раніше досягнутої домовленості.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши в подальшому свої позовні вимоги, ОСОБА_2 остаточно просив суд:

визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 жовтня 2015 року між сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В. за реєстровим №2048 - удаваним;

визнати, що між сторонами було укладено договір про розподіл спільно нажитого майна подружжя, за яким:

визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, з усіма меблями, побутовою технікою, сантехнікою та усім, що в ній знаходиться, а також на автомобіль «Merсedes Sprinter 316», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6, а всього на загальну сумку 4 007 598 грн.

визнати за ОСОБА_2 право власності на: автомобіль VOLKSVAGEN TOUAREG, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 35, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; вантажний фургон VOLKSVAGEN LT 46, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3; вантажний фургон малотоннажний ГАЗ 3302, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та грошові кошти на депозитних рахунках у загальному розмірі 34 000 доларів США, а всього на загальну суму 2 453 781 грн.

Представник відповідача надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що позивачем не надано до суду доказів того, що метою передачі частки квартири у власність відповідачу було отримання від неї якоїсь взаємної винагороди та всі доводи позивача спростовуються текстом оскаржуваного договору, який позивачем особисто прочитаний та підписаний.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам наведеним в позовній заяві та є аналогічними підставам звернення з цими позовними вимогами.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонами було досягнуто згоди щодо вчинення саме такого правочину. Нотаріусом було роз'яснено сторонам договору купівлі-продажу наслідки його вчинення та сторони підтвердили, що цей договір не носить характер удаваного, у сторін відсутні обставини, які змусили їх укласти цей договір на невигідних для них умовах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст.82 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №573. Після одруження відповідачем змінено прізвище на ОСОБА_2 (а.с.77 зв.).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 серпня 2009 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2 (а.с.14).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.78). Після розірвання шлюбу відповідач залишила прізвище Пільник, але в подальшому змінили його на ОСОБА_4 (а.с.197).

16 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки у праві власності на квартиру, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №2048, відповідно до якого позивач продав відповідачу 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.41-42).

Згідно п.3 договору продаж 1/2 частки у праві власності на квартиру за домовленістю сторін вчинено за 117 283 грн., які отримані продавцем в момент підписання цього договору. Цю суму сторони вважають справедливою, її розмір не пов'язаний із збігом якихось важких обставин і сторін повністю задовольняє. Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку.

Відповідно до п.14 договору продавець та покупець, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним.

Крім того в договорі зазначено, що цей договір продавцем та покупцем прочитано особисто, зміст цього документу їм зрозумілий і відповідає дійсній волі сторін, про що свідчать особисті підписи останніх на цьому документі.

Отже, виходячи з системно-логічного аналізу вище викладеного позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладення удаваного правочину через доведеність спрямованість волі обох сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки оскаржуваний договір виражає дійсну волю сторін і укладений у повній відповідності з цивільним законодавством. При цьому, позивач не довів, що при укладенні договору сторони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

За такого, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі рішення, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним з підстав, передбачених у ст.235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між ним та відповідачем виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу нерухомо майна та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором.

Більш того , як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він сам зазначав про те, що сторони обговорювали можливість укладання іншого договору, але відповідач не бажала укладати договір про поділ майна подружжя, а тому він з колишньою дружиною погодився на укладення саме договору купівлі - продажу. Зазначені обставини тільки підтверджують вільне волевиявлення позивача на укладення саме договору купівлі-продажу та підтверджують відсутність волевиявлення обох сторін правочину під час укладення договору купівлі-продажу на укладення саме удаваного правочину, оскільки у відповідача такого волевиявлення не було.

Також не спростовано будь-якими доказами, що позивач не отримував кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу, як це зазначено в умовах цього договору.

До того ж, посилання позивача ОСОБА_2 на невідповідність вартості спірного майна на час його відчуження реальній ціні такої нерухомості, не свідчить про те, що при укладенні оспорюваного правочину сторони договору вчинили його для приховування іншого правочину.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 12 грудня 2018 року