Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/2451/15-ц

провадження № 61-18912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представники відповідача: Ширант АллаАнатоліївна, Мазуренко Оксана Петрівна, Чернюк Віталій Вікторович, ЧернюкОксана Петрівна, Стрюковою Іриною Олександрівною,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Волошина В. О. від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О. від 08 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») про стягнення грошової оплати праці за роботу у неробочі (вихідні) дні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у структурному підрозділі ПАТ «КБ «Надра» в м. Києві на посаді радника відділу бізнес-коучингу центру коучингу та супроводження Управління розвитку персоналу Департаменту управління персоналом. Під час роботи він, як працівник відповідного підрозділу банку та на підставі внутрішньобанківських розпоряджень відповідача, залучався до робіт, виконання яких припадало на вихідні дні в грудні 2008 року та в січні 2009 року в інших структурних територіальних підрозділах (регіональних управліннях) банку за межами м. Києва. Однак виконання позивачем роботи в такі дні не було відповідачем обліковане, оплачене або компенсоване іншим днем відпочинку. При звільненні його з роботи 13 лютого 2009 року, відповідач не провів із ним розрахунок в повному обсязі, не виплатив заробітну плату за роботу у вихідні дні в грудні 2008 року та в січні 2009 року.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача 1 855,38 грн грошової компенсації (оплати праці) за роботу у вихідні дні, 872,26 грн компенсації частини заробітної плати, в зв'язку з несвоєчасною її виплатою за період з березня 2009 року по січень 2015 року від належної позивачу оплати за роботу у вихідні та неробочі дні, а також середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні за період з 13 лютого 2009 року по 06 квітня 2015 року в сумі 238 254,01 грн.

Указана справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 лютого 2009 року по 06 квітня 2015 року в сумі 137 829,94 грн без вирахування податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 12 листопада 2015 року відповідач здійснив фактичний розрахунок та виплату позивачу суми оплати праці за роботу у вихідні дні в грудні 2008 року та в січні 2009 року в розмірі 1 855,38 грн, компенсацію за втрату заробітної плати, внаслідок порушення строків її виплати в розмірі 872,02 грн в повному обсязі, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Зменшуючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд застосував принцип співмірності визначення такої заборгованості з урахуванням розміру недоплаченої позивачу суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 лютого 2009 року по 06 квітня 2015 року в сумі 238 254,01 грн без вирахування податків та обов'язкових платежів.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з вини відповідача позивачу при звільненні не було виплачено оплату праці за роботу у вихідні дні. Фактичний розрахунок відповідач здійснив лише 12 листопада 2015 року. Тому наявні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум за вказаний у позові період у сумі 238 254,01 грн і принцип співмірності з урахуванням недоплаченої суми позивачу не може бути застосований, оскільки відповідач визнав свій борг та виплатив позивачу всю суму, яка належала йому при звільненні в розмірі, зазначеному у позові.

У березні 2018 року ПАТ «КБ «Надра» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, не застосувавши до спірних правовідносин принцип співмірності, не врахував, що відповідач свій борг щодо не виплати позивачу оплати праці за роботу у вихідні дні та компенсацію за втрату заробітної плати, внаслідок порушення строків її виплати, не визнав, а сплатив вказані суми позивачу 12 листопада 2015 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року в указаній справі, яке в період акцептування вимог кредиторів банку було чинне, проте в подальшому було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року. Крім того, суд не врахував, що позивач тривалий час (понад 6 років) не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні, тим самим намагався одержати неправомірну вигоду за рахунок відповідача, що є підставою для зменшення розміру середнього заробітку.

16 липня 2018 року представник ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що доводи касаційної скарги щодо наявності підстав зменшення належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають вимогам статті 117 КЗпП України та передбачених нею випадкам застосування принципу співмірності.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Оскільки судове рішення в частині позовних вимог про стягнення грошової оплати праці за роботу у вихідні дні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, у задоволенні яких було відмовлено, не є предметом касаційного оскарження, то в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд установив, що з 31 серпня 2007 року ОСОБА_1 працював у ПАТ КБ «Надра» на різних посадах, а 13 лютого 2009 року - звільнений з посади радника відділу бізнес-коучингу Центру коучингу та супроводження Управління розвитку персоналу Департаменту управління персоналом на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що він залучався до роботи 28 і 29 грудня 2008 року та 17, 18, 24 і 25 січня 2009 року, які були неробочими днями, проте при звільненні відповідач виплату заробітної плати за роботу в указані дні не здійснив.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що указану справу суди розглядали неодноразово. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні дні в сумі 1 855,38 грн та компенсацію частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою з березня 2009 року по січень 2015 року в сумі 872,02 грн рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року, яке у подальшому було скасоване, задоволено у повному обсязі.

12 листопада 2015 року ПАТ КБ «Надра» виплатило позивачу вказані суми.

З урахуванням наведеного та за відсутності спору про розмір належних до виплати позивачу сум при його звільненні (1 855,38 грн та 872,02 грн), апеляційний суд обґрунтовано стягнув із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому в позові розмірі (238 254,01 грн).

Доводи касаційної скарги про відсутність підстав для стягнення з підприємства середнього заробітку у повному обсязі та неправильне незастосування апеляційним судом принципу співмірності, враховуючи те, що належні при звільненні позивачу суми були виплачені на виконання судового рішення є безпідставним, оскільки нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Аргументи касаційної скарги про зловживання позивачем права на звернення до суду є неспроможними, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки остаточний розрахунок із позивачем проведено 12 листопада 2015 року, то позивач обґрунтовано висував вимогу про стягнення з відповідача передбаченого статтею 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 вересня 2009 року по 06 квітня 2015 року.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 лютого 2009 року по 06 квітня 2015 року в сумі 238 254,01 грн без вирахування податків та обов'язкових платежівзалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий М. Є. Червинська
Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило