П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/76692/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4427/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», підписану виконуючим обов'язки директора Лавриненком Сергієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Новака Р. В. 22 лютого 2018 року, та апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», підписану виконуючим обов'язки директора Лавриненком Сергієм Вікторовичем, на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Новака Р. В. 07 березня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про скасування наказу № 727-к від 05 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло», виданого виконуючим обов'язки директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», стягнення з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 грудня 2017 року по день поновлення на посаді, стягнення з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 250 000 грн., а також понесених судових витрат у розмірі 12 591 грн. 93 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року позов ОСОБА_3 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» задоволено частково, скасовано наказ № 727-к від 05 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло», виданий виконуючим обов'язки директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 750 грн., в задоволені решти позовних вимог - відмовлено (том І а. с. 220 - 221).

Додатковим рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40 040 грн. (том І а. с. 245 - 246).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду від 22 лютого 2018 року, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 30 березня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» судові витрати у розмірі 5 332 грн. та судовий збір у розмірі 5 625 грн.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відмовив у задоволенні заяв про виклик свідків, яким відомі обставини, що стосуються справи, не врахував заявлене стороною позивача клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Скаржник зазначив, що правовою підставою для прийняття рішення щодо звільнення позивача стало порушення останнім норм етичної поведінки, а саме зневажливе спілкування з підпорядкованими йому працівниками, та виконання позивачем посадових обов'язків на низькому професійному рівні. 08 листопада 2017 року ОСОБА_3 повідомлено про невідповідність займаній посаді за результатами випробування та вручено письмове повідомлення про звільнення. У зв'язку з відмовою позивача знайомитись з повідомленням про звільнення відповідачем складено відповідний акт.

Так, доводи відповідача та надані ним документи не є достатніми та належними доказами для встановлення факту невідповідності позивача займаній посаді, не містять об'єктивних та достовірних даних щодо низького професійного рівня позивача та порушення останнім норм етичної поведінки, не відповідають вимогам нормативно-правових актів. Суд першої інстанції не дослідив докази сторони позивача, що свідчать про належне виконання позивачем своїх трудових обов'язків, а також про його достатній професійний рівень, зокрема інформацію про освіту та трудову діяльність, а також нагороди останнього (досягнення).

Також, судом не було враховано, що позивач є батьком дитини з інвалідністю та повинен заробляти гроші для забезпечення її життєвих потреб, позивача було госпіталізовано відразу після робочої наради, де йому було повідомлено про професійну невідповідність займаній посаді, після госпіталізації у позивача виявлено вперше цукровий діабет. Скаржник зазначає, що сума витрат позивача на лікування та обов'язкові медичні обстеження вже становить 8 029 грн. 32 коп.

Крім того, 19 лютого 2018 року стороною позивача подано клопотання про проведення розгляду справи в судовому засідання з повідомленням сторін. Однак, суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого клопотання, що позбавило позивача можливості бути присутнім у судовому засіданні та надавати відповідні пояснення та оригінали документів, долучених до позовної заяви.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду від 22 лютого 2018 року, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» 02 квітня 2018 року подало апеляційну скаргу, підписану виконуючим обов'язки директора Лавриненком С. В., у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що рішення суду є необ'єктивним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Скаржник зазначає, що 31 січня 2018 року відповідачу надійшла судова повістка про виклик у підготовче судове засідання, яке мало відбутись 06 вересня 2018 року о 09 год. 00 хв. До повістки було додано копію ухвали від 27 грудня 2017 року, в якій було передбачено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та надано термін 15 днів, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подачі відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідачу було надіслано копію позовної заяви з додатками.

06 лютого 2018 року відповідач подав до Печерського районного суду міста Києва відзив з додатками. Однак, 01 березня 2018 року відповідачем була отримана ухвала від 09 лютого 2018 року про виправлення описки, допущеної в резолютивній частині ухвали від 27 грудня 2017 року, що передбачала розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін та надавала термін для відповідача для подачі відповідь на відзив. Крім того, 01 березня 2018 року відповідачем подано заперечення та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та про виклик і допит працівників підпорядкованої позивачу дільниці у якості свідків.

Тобто, відповідач дізнався про розгляд справи у порядку спрощеного провадження після ухвалення рішення суду.

Скаржник зазначає, що 02 жовтня 2017 року, перебуваючи на лікарняному, позивач звернувся з листом до голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням зупинити йому строк випробування та визнати його таким, що пройшов випробувальний термін, у відповідь на що був повідомлений, що відповідно до ст. 27 КЗпП до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини, у зв'язку з чим його випробувальний термін продовжиться після одужання. Тобто, 30 жовтня 2017 року, до закінчення встановленого терміну випробування, ОСОБА_3 було повідомлено про його продовження. Проте, ознайомити позивача з наказом не було можливості, оскільки останній постійно перебував на лікарняному і практично не працював. Крім того, законодавство прямо не передбачає видання окремого наказу про продовження випробувального терміну.

Крім того, ОСОБА_3 не оскаржував листа в частині повідомлення про продовження випробувального терміну та не ставив питання перед безпосереднім керівником щодо його скорочення.

У роз'ясненні Головного управління Держпраці у Київській області, за яким звернувся відповідач, міститься аналогічна позиція щодо не зарахування до строку випробування днів, коли працівник фактично не працював.

Крім того, не погоджуючись з вищевказаним додатковим рішенням суду від 07 березня 2018 року, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» 18 квітня 2018 року подало апеляційну скаргу, підписану виконуючим обов'язки директора Лавриненком С. В., у якій просило додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що рішення суду є необ'єктивним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства.

Скаржник зазначає, що при ухваленні основного рішення судом було порушено норми процесуального права, суд не переконався щодо належного повідомлення відповідача про зміну порядку розгляду справи, у результаті чого останній не зміг використати своє право на подачу додаткових доказів та пояснень. Тобто, відповідач був позбавлений права належним чином довести обставини, на які посилався.

Щодо порушення судом норм матеріального права, то з дня прийому на роботу ОСОБА_3 був відсутній на роботі 78 днів у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Скаржник зазначає, що звернувся за роз'ясненням п. 2 ст. 28 КЗпП України до Головного управління Держпраці у Київській області, відповідно до якого до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював незалежно від причини. Разом з тим, відповідно до ст.28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідність працівника займаній посаді, він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_2 підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, з підстав, наведених у ній. Проти задоволення апеляційних скарг відповідача заперечували та просили їх відхилити.

Представники Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» - Кучеренко О.І. та адвокат Невмержицький В.І. підтримали апеляційні скарги відповідача та просили їх задовольнити. Заперечували проти апеляційної скарги позивача та просили її відхилити.

В матеріалах справи міститься відзив відповідача з підтвердженням його направлення позивачу, з якого вбачається, зокрема, що предметом розгляду справи був наказ про звільнення ОСОБА_3, який позивач просив скасувати та поновити його на займаній раніше посаді. Питання щодо відповідності займаній посаді та саму процедуру звільнення (підстави звільнення) позивач не оспорював та не просив суд з даного приводу ухвалити відповідне рішення. Суд розглянув позовні вимоги не виходячи за їх межі та ухвалив відповідне рішення. Разом з тим, суд ухвалюючи рішення про задоволення позову керувався ч.1 ст.28 КЗпП України, коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Проте, зазначив, але не прийняв до уваги ч.3 ст.27 КЗпП України, якою чітко передбачено, що до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини. В даному випадку, з дня прийому на роботу ОСОБА_3 був відсутній на роботі 78 днів у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а тому ці дні не можна зараховувати до випробувального строку, оскільки це фактично заборонено ч.3 ст.27 КЗпП України.

Що стосується моральної шкоди, на вказані позивачем хвороби він хворів і до прийому на роботу, а тому дані висновки та аналізи не можуть братися до уваги судом. Що стосується витрат на правову допомогу, то в даному випадку відповідач погоджується з думкою суду про те, що позивачем не надано належних доказів, що він дійсно поніс такі витрати.

15 травня 2018 року на адресу Апеляційного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив відповідача з відповідним підтвердженням його направлення.

Крім того, надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення суду, з якого вбачається, зокрема, що чинним ЦПК України не передбачено обов'язку суду повідомляти про зміну порядку розгляду справи, порядок розгляду справи зазначається в ухвалах суду, які сторони процесу отримують засобами поштового зв'язку або нарочно. Процесуальний закон передбачає право відповідача на подачу відзиву із відповідними доказами як при позовному провадженні, так і при спрощеному позовному провадженні. Крім того, додаткове рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законним та обґрунтованим, оскільки рішенням суду від 22 лютого 2018 року позивача поновлено на роботі внаслідок порушення його трудових прав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в трудових правовідносинах з 01 вересня 2017 по 05 грудня 2017 року.

Так, згідно наказу № 489-к від 31 серпня 2017 року ОСОБА_3 було прийнято з 01 вересня 2017 року на посаду начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло», встановлено випробувальний термін 2 місяці (том І а.с.17).

В період часу з 12 вересня 2017 по 03 листопада 2017 року позивач перебував на лікарняному. В подальшому, 08 листопада 2017 року позивач був госпіталізований до Олександрівської клінічної лікарні.

Наказом № 727-к від 05 грудня 2017 року ОСОБА_3, начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло» було звільнено 05 грудня 2017 року, у зв'язку зі встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування, згідно з п. 11 ст. 40 КЗпП України (а.с.102). Копію наказу позивач отримав 05 грудня 2017 року.

Не погоджуючись з вищевказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом, який мотивував тим, що його було звільнено з причини встановлення його невідповідності займаній посаді протягом випробувального строку, згідно п.11 ст.40 КЗпП України, без наявності достатніх об'єктивних даних щодо його невідповідності займаній посаді та з порушенням вимог чинного законодавства, чим завдано моральну шкоду. На підставі наведеного, ОСОБА_3 просив суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі на займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати йому завдану моральну шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог закону відповідачем не було видано наказ про продовження позивачу випробувального строку у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, а тому позивач повинен вважатися таким, що витримав випробування і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про неправомірне застосування положень п.11 ст.40 КЗпП України при звільненні позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру в розмірі 250 000 грн., разом з тим, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення трудових прав позивача, що потягло за собою завдання позивачу моральних страждань, у зв'язку з чим суд вирішив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., виходячи з вимог розумності та справедливості. Що стосується витрат на правову допомогу, суд відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Крім того, додатковим рішенням суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40 040 грн., оскільки при ухваленні рішення від 22 лютого 2018 року не було вирішено даного питання.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Виходячи зі змісту статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця.До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини.

Статтею 28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 пояснив, зокрема, що позивач пропрацював 13 днів, потім захворів і був відсутній півтора місці. В подальшому, позивач вийшов на роботу, пропрацював два днів, а на третій день його повідомили, що він не відповідає займаній посаді, після чого він знову потрапив у лікарню.

Представник відповідача Кучеренко О.І. в свою чергу пояснила, що Керуюча компанія не повідомила позивача за три дні до його звільнення про те, що він не прийшов випробувальний строк, наказ про продовження випробувального строку не видавався та не вручався позивачу, лише письмово повідомили останнього про продовження випробувального терміну.

Отже, як встановлено в ході розгляду справи, в тому числі з пояснень сторін (їх представників) відповідачем не було видано наказ про продовження позивачу випробувального строку у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, разом з тим, відповідач не повідомив позивача за три дні до його звільнення про те, що він не пройшов випробувальний строк, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач повинен вважатися таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірне застосування відповідачем положень п. 11 ст. 40 КЗпП України при звільненні позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги останнього про скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі на займаній посаді є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги сторони позивача про те, що суд першої інстанції не дослідив докази сторони позивача, що свідчать про належне виконання позивачем своїх трудових обов'язків, а також про його достатній професійний рівень, зокрема інформацію про освіту та трудову діяльність, нагороди останнього (досягнення), відхиляються колегією суддів, оскільки предметом розгляду справи є наказ про звільнення позивача, дотримання процедури звільнення та поновлення останнього на раніше займаній посаді.

Посилання сторони позивача на те, що суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про проведення розгляду справи в загальному позовному провадженні з повідомленням сторін, є необґрунтованими, оскільки вирішуючи питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд керувався діючим процесуальним законом, а саме ч.3 ст.274 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 30 жовтня 2017 року, до закінчення встановленого строку випробування, ОСОБА_3 було повідомлено про його продовження, проте ознайомити позивача з наказом не було можливості, оскільки останній постійно перебував на лікарняному, практично не працював, крім того, законодавство прямо не передбачає видання окремого наказу про продовження випробувального терміну, є в даному випадку не обґрунтованими, у зв'язку з встановленими вище обставинами.

А посилання на те, що відповідач дізнався про розгляд справи у порядку спрощеного провадження після ухвалення рішення, а також, що при ухваленні основного рішення судом було порушено норми процесуального права, оскільки суд не переконався щодо належного повідомлення відповідача про зміну порядку розгляду справи, у результаті чого останній не зміг використати своє право на подачу додаткових доказів та пояснень, в даному випадку не має правового значення та не впливає на вирішення справи по суті, оскільки в будь-якому випадку відповідач не був позбавлений свого процесуального права, яким він скористався, на подачу відзиву у встановлений судом строк, в якому виклав свої заперечення проти позовних вимог ОСОБА_3

Щодо моральної шкоди, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині та з визначеною судом сумою в 5 000 грн., виходячи з принципів розумності та справедливості, а також враховуючи, що трудові права позивача були відповідачем порушені, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду та завдало ОСОБА_3 моральної шкоди. Що стосується суми моральної шкоди в розмірі 250 000 грн., яку просив стягнути позивач на його користь, то дійсно останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру на вказану суму.

Верховний суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вірно відмовив у їх задоволенні, оскільки позивачем та його представником не надано належних доказів чи будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що підтверджує понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а довідка № 2014 від 26 грудня 2017 року, видана адвокатським бюро «Качура лоєрс» на підтвердження сплати позивачем коштів в сумі 10 964 грн. 00 коп. (а.с. 130) не може бути належним доказом про сплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Що стосується стягнення судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зауважити наступне.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно довідки-розрахунку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» позивач працював у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці «Печерськжитло» з 01 вересня 2017 по 05 грудня 2017 року, середньомісячна заробітна плата за цей період склала 15 015 грн. 00 коп., відповідно середньоденна заробітна плата становить 15 015 грн. 00 коп. / 21 робочий день = 715 грн. 00 коп.

Отже, в ході розгляду справи встановлено, що позивач перебував у вимушеному прогулі з 05 грудня 2017 по 22 лютого 2018 року, тобто 56 днів. Таким чином, суд першої інстанції вірно розрахував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 40 040 грн. 00 коп. (56 днів * 715 грн. 00 коп.), які підлягають стягненню з відповідача на корить позивача.

Інші аргументи та доводи апеляційних скарг також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Крім того, у відповідності до вимог процесуального закону, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 5 625 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 5 625 (п'ять тисяч шістсот двадцять п'ять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова

Повне судове рішення складено 31 травня 2018 року