Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 288/1361/15-ц

провадження № 61-4212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Григорєв АндрійВолодимирович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року у складі судді Зайченко Є. О. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року у складі суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Широкової Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути із боржника неповернуту суму позики у розмірі 79 тис. доларів США та штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 131 256 доларів 44 центи США в національній валюті відповідно до курсу Національного банку України на день ухвалення рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 жовтня 2009 року позичив ОСОБА_2 80 тис. доларів США на строк до 22 жовтня 2010 року. Відповідач на підтвердження одержання коштів надав розписку від 22 жовтня 2009 року. Відповідач частково повернув позику, а саме: сплатив 500 доларів США 10 жовтня 2011 року, та 500 доларів США 11 вересня 2013 року. Окрім вищезазначених сум ОСОБА_2 не повернув отримані відповідно до розписки кошти. У зв'язку з викладеним боржник зобов'язаний повернути борг та сплатити штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язання.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 79 тис. доларів США, що на день ухвалення рішення суду відповідно до курсу Національного банку України становить 1 959 200 грн, та штрафні санкцій за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 131 256 доларів 44 центи США, що на день ухвалення рішення відповідно до курсу Національного банку України становить 3 255 160 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, враховуючи невиконання позичальником ОСОБА_2 свого обов'язку щодо повернення ОСОБА_1 позики в строк до 22 жовтня 2010 року, та враховуючи офіційний курс Національного банку України долара США до гривні станом на 18 липня 2016 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлені наслідки порушення договору грошового зобов'язання позичальником, згідно якої якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для стягнення з відповідача боргу, сплачених судових витрат та задоволення штрафних санкцій.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, вирішуючи спір, суд правильно виходив з вимог статей 526, 1047, 1049 ЦК України, умов договору, та обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 79 тис. доларів США, що еквівалентно 1 959 200 грн. Враховуючи те, що ОСОБА_2 умови договору позики не виконав, судом правильно нараховано та стягнуто з відповідача штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 131 256 доларів 44 центи США, що еквівалентно 3 255 160 грн. Відповідач вказані розрахунки не оспорював ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду. Заяву про зменшення розміру пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України не подавав. Як убачається із журналу судового засідання від 21 червня 2016 року представник відповідача у судовому засіданні просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні рішення не розглянуто усне клопотання представника відповідача щодо строків позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду із вказаним позовом, є необґрунтованими, виходячи із того, що відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Судом встановлено, що на оригіналі розписки про отримання коштів є відмітка про часткове повернення боргу відповідачем 11 вересня 2013 року. Відповідачем у спростування часткового повернення позивачу коштів 11 вересня 2013 року за договором позики належних і допустимих доказів не надано і таких не встановлено судом. Таким чином, перебіг позовної давності у справі перервався на підставі частини 1 статті 264 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що судами помилково визнано власноруч написані розписки позивача про отримання від нього коштів на погашення боргу як розрахунковий документ, що підтверджує повернення коштів саме ним. Натомість він не визнавав боргу, коштів на його повернення не сплачував, а тому у позові має бути відмовлено за спливом строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 22 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позику 80 тис. доларів США строком до 22 жовтня 2010 року, про що написав власноручно розписку.

У судовому засіданні 21 червня 2016 року представник відповідача просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд обґрунтовано врахував при вирішенні справи усну заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, що відповідає вимогам статті 267 ЦК України щодо її змісту та порядку подання.

Разом з тим, не можна погодитися із висновком апеляційного суду щодо застосування положень частини 1 статті 264 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Висновку про переривання перебігу строку позовної давності у справі апеляційний суд дійшов із посиланням на те, що на оригіналі розписки є відмітки про часткове повернення боргу відповідачем: 500 доларів США 10 жовтня 2011 року, та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов'язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики. При цьому відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.

Розписок про отримання від ОСОБА_2 500 доларів США 10 жовтня 2011 року та 500 доларів США - 11 вересня 2013 року ОСОБА_1 не видавав, а відмітки на борговій розписці від 22 жовтня 2009 року (яка залишилася у позикодавця) про отримання коштів 10 жовтня 2011 року та 11 вересня 2013 року проставлені позикодавцем - ОСОБА_1 й не містять підпису ОСОБА_2 на підтвердження обставин про те, що він погашав борг.

Відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд встановив обставини визнання ОСОБА_2 боргу за позикою вчиненням платежів 10 жовтня 2011 року та 11 вересня 2013 року, та, як наслідок, обставини переривання перебігу строку позовної давності, на підставі недопустимих доказів, що згідно пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою скасування постановленої апеляційним судом ухвали із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд погодився із висновками судів про стягнення із відповідача сум за статтею 625 ЦК України, у тому числі й інфляційних втрат у розмірі 67 875 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року.

Встановивши, що за договором позики між сторонами виникли зобов'язання у доларах США, апеляційний суд помилково погодився із застосуванням до спірних правовідносин положень закону про нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С.П. Штелик