Постанова

іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 487/10126/14-ц

провадження № 61-3386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року, ухвалене у складі судді Андрощука В. В., та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Крамаренко Т. В., Буренкової К. О., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення її до комунальної власності.

В обґрунтування позову зазначив, що у січні 2009 року Миколаївською міською радою надано дозвілТовариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв.м. з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Рішенням Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1, з передачею в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект». Дане рішення, у порушення положень Земельного кодексу України та Закону України «Про основи містобудування», прийнято без проведення земельних торгів і до затвердження генерального плану міста. Договір оренди земельної ділянки на виконання прийнятого рішення між Миколаївською міською радою та ТОВ «Миколаївбудпроект» не укладався.

Рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, зокрема, громадянці ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 847 кв.м. по АДРЕСА_2, грошовою оцінкою 188 253,66 грн. На підставі даного рішення ОСОБА_4 одержала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, яку 14 грудня 2012 року відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частках.

Посилаючись на те, що передана у власність ОСОБА_4 ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману в зеленій зоні загального користування і відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, тому її передача у власність порушує норми Земельного кодексу України та Водного кодексу України, прокурор, враховуючи уточнення, просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 847 кв.м. по АДРЕСА_2; визнати недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений 14 грудня 2012 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 як покупцями у рівних частках; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 , який посвідчує право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку (кадастровий номер № НОМЕР_2) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і повернути земельну ділянку до комунальної власності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року Миколаївському міжрайонному прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про порушення земельного та водного законодавства при виділенні у власність ОСОБА_4 земельної ділянки є обґрунтованими і підтверджені відповідними доказами, проте передбачений законом трирічний строк звернення до суду за захистом порушеного права сплив, що є підставою для відмови у позові.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що правові наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог, які є похідними від вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку на ім'я першого набувача - ОСОБА_4,яку у встановленому процесуальним законом порядку пред'явлено не було. Посилаючись на рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 та правову позицію Верховного Суду України у справі № 21-405а14, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки скасування рішення Миколаївської міської ради про надання ділянки у власність, яке вичерпує свою дію внаслідок його виконання, не породжує правових наслідків для власника ділянки і не призводить до визнання недійсним самого правовстановлюючого документа на неї.

У квітні 2016 року заступник прокурора Миколаївської області звернувся з касаційною скаргою, в якій просить рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача про те, що про передачу спірної ділянки у власність з порушенням вимог діючого на той час законодавства органи прокуратури дізналися при проведенні відповідних перевірок у 2013 році, що свідчить про дотримання строку звернення до суду. Апеляційний суд доводи апеляційної скарги заступника прокурора Миколаївської області по суті не перевірив, допущені судом першої інстанції порушення не усунув, натомість дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у зв'язку з обранням невірного способу захисту. Такий висновок заявник вважає помилковим, оскільки правомірність видачі правовстановлюючого документа на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від законності рішення органу, на підставі якого такий документ видано, проте судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам позову щодо незаконності рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року в частині виділення ОСОБА_4 у власність ділянки, розташованої в прибережній захисній зоні Бузького лиману. Вказуючи на те, що у позові не зазначено вимоги про визнання недійсним державного акта НОМЕР_1, виданого ОСОБА_4, апеляційний суд не звернув уваги, що відповідна вимога була пред'явлена, проте, з урахуванням переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про що в акті зроблено відповідну відмітку, позивач просив визнати недійсним даний акт як такий, що посвідчує право власності нових власників. Про недійсність акта НОМЕР_1, виданого ОСОБА_4, прокурор додатково заявив у судовому засіданні, така вимога була врахована судом і розглядалася по суті. Положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України прямо передбачено такий спосіб захисту як оскарження рішення органу місцевого самоврядування, що підтверджує помилковість висновку апеляційного суду про обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права. Зазначив, що рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 та висловлена Верховним Судом України позиція у справі № 21-405а14 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як у даних справах відмінні фактичні обставини та правові підстави заявлених вимог. Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в розрізі доводів апеляційної скарги, апеляційний суд їм оцінки по суті не надав та не зазначив, чи правильно застосовано положення закону щодо позовної давності до існуючих між сторонами правовідносин, не звернув уваги на посилання позивача на тривалу необізнаність про допущені при виділенні ділянки порушення. Судами обох інстанцій не враховано, що прокурор вступає в спірні правовідносини в суспільних інтересах, з метою задоволення потреби у відновленні законності та повернення у комунальну власність земельної ділянки прибережно-захисної смуги Бузького лиману для її використання за цільовим призначенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2016 року відповідач ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що у встановленому процесуальним законом порядку вимоги про визнання недійсним державного акта НОМЕР_1, виданого ОСОБА_4, прокурор не заявляв, на що правильно вказав суд апеляційної інстанції та обґрунтовано відмовив у задоволенні інших позовних вимог як таких, що є похідними від цієї вимоги, і пред'явлені передчасно. Правильність таких висновків підтверджується рішенням Конституційного суду України № 7-рп/2009 та правовою позицією Верховного Суду України у справі № 21-405а14. Зазначила, що прокурором не було конкретно вказано, коли саме він дізнався про виділення земельної ділянки з порушенням закону та коли про таке порушення дізнався повноважний у цій сфері контролюючий державний орган - Держсільгоспінспекція. Вважає, що, належним чином реалізуючи свої повноваження, органи прокуратури і Держсільгоспінспекції мали всі об'єктивні можливості дізнатися про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки, тому твердження про те, що про дану обставину прокурору стало відомо лише після проведення відповідних перевірок в 2013 році є безпідставними. Так як позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду і не наведено поважних причин для його поновлення, відмова суду першої інстанції в позові з цих підстав також відповідає вимогам закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд вважав, що позивачем не заявлено вимоги про скасування правовстановлюючого акта, на підставі якого набув право власності на земельну ділянку перший власник. Оскільки рішення про виділення ділянки у власність вичерпало свою силу в момент виконання і його скасування не породжує для власника правових наслідків, прокурором невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Стаття 213 ЦПК України, у редакції Кодексу на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, встановлювала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 статті 214 ЦПК Україниу редакції Кодексу на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради за № 35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання для обслуговування придбаного майна по вул. Леваневців, № 25.

Пунктом 54.1 вказаного рішення зазначену земельну ділянку вирішено передати в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по вул. Леваневців, № 25 у місті Миколаєві; зобов'язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 (п.38 - 56) затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків по пров. Авіаційному у м. Миколаєві, в тому числі, ОСОБА_4 - ділянку площею 847 кв.м. по АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 20 жовтня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Миколаєві 1 грудня 2009 року.

14 грудня 2012 року за нотаріально посвідченим договором ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 і ОСОБА_6 купили по 1/2 частці спірної земельної ділянки, про що у державному акті на праві власності від 20 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 14 грудня 2012 року зроблена відмітка про перехід права власності.

Реєстраційної службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 6 травня 2014 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтями 19, 20 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 Земельного кодексу України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 Земельного кодексу Українита статтею 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 Земельного кодексу України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність, зокрема громадянам, передбачені положеннями частини другої статті 59 Земельного кодексу України (у редакції Кодексу на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 Земельного кодексу України ).

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 Земельного кодексу Українита статті 88 Водного кодексу України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88-90 Водного кодексу України .

Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України, статті 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 434 від 5 листопада 2004 року, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 та постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14.

Саме на порушення положень земельного та водного законодавства при передачі у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, яка відноситься до прибережної захисної смуги Бузького лиману, посилався в позові Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та з таких вимог виходив суд першої інстанції, розглядаючи справу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України в редакції Кодексу на час розгляду справи, на зазначені положення закону уваги не звернув, фактично не перевірив по суті рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості, зокрема, не надав належної оцінки доводам позивача про те, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані дев'яти метрів від урізу води Бузького лиману, а тому передача її у власність суперечить вимогам статті 88 Водного кодексу України, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав обрання прокурором невірного способу захисту порушеного права.

Зазначаючи, що прокурором обрано невірний спосіб захисту, так як не заявлено вимоги про визнання недійсним виданого ОСОБА_4 державного акта НОМЕР_1, який посвідчує право власності на спірну земельну ділянку, апеляційний суд не звернув уваги, що вимога про визнання акта серії НОМЕР_1 недійсним зазначена у позові, проте у зв'язку з проставленням на акті відмітки про перехід права власності в порядку ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції станом на дату укладення між відповідачами договору купівлі-продажу, вказаний акт на момент розгляду справи посвідчує право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Про те, що вимога про визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1, який посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за своєю суттю є вимогою про визнання недійсним правовстановлюючого документа на земельну ділянку, виданого на підставі оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року, прокурором було заявлено в ході розгляду справи у суді першої інстанції і такі уточнення були враховані судом та розглядалися по суті.

Таким чином, обґрунтовуючи відмову у позові виключно непред'явленням окремої вимоги про визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції фактично не оцінив наявні у справі докази та не розглянув по суті інші вимоги позову, тобто не вирішив справу в розумінні процесуального закону.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, апеляційний суд не врахував, що викладені в даному рішенні висновки не регулюють правовідносини, стосовно яких виник спір між сторонами, так як Конституційним Судом роз'яснено правові наслідки скасування рішення органу місцевого самоврядування тим же органом, який його прийняв, в той час як у даній справі вимогу про скасування рішення Миколаївської міської ради заявлено прокурором з підстав невідповідності рішення вимогам закону.

Помилковим є посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України у справі № 21-405а14, так як, на відміну під позовних вимог у справі № 21-405а14, у цій справі прокурор заявив не лише вимогу про визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради, яка сама по собі не породжує правових наслідків для набувача земельної ділянки, а й просив визнати недійсним виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт про право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї ділянки, скасувати державну реєстрацію права власності та повернути земельну ділянку у комунальну власність.

За правилом статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянуто касаційні скарги у справі № 487/10129/14-ц за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у цій справі, та 7 березня 2018 року прийнято постанову про часткове задоволення касаційних скарг, скасування ухваленого у справі рішення апеляційного суду і передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У прийнятій постанові касаційний суд зробив висновок, що за встановлених обставин в силу закону державний акт є погашеним через відчуження земельної ділянки особою, якій він виданий.

Підстав відступити від висловленого колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висновку щодо застосування норм права з обставин цієї справи не вбачається.

Згідно з підпунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в редакції Кодексу на час ухвалення рішення, суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які стосуються затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 847 кв.м. і передачі її у власність ОСОБА_4 з одночасним віднесенням до земель житлової забудови; не перевірив,чи дотримала Миколаївська міська рада визначений законодавством порядок зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, яка розташована у зеленій зоні загального користування і відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Також апеляційним судом не враховано вимог статей 58-60, 62, 83 Земельного кодексу України та статей 88, 90 Водного кодексу України в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, які обмежують можливість набуття у приватну власність земель водного фонду; не досліджено подані позивачем докази розташування спірної земельної ділянки площею 847 кв.м. на відстані 9 метрів від узрізу води Бузького лиману і не встановлено, чи можлива передача цієї ділянки у приватну власність згідно з вимогами земельного і водного законодавства.

Так як апеляційним судом Миколаївської області відповідність закону оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки не перевірено, фактичні обставини не встановлено і подані сторонами докази не досліджено, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не вирішено справу відповідно до заявлених позивачем вимог, не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене апеляційним судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованими, тому, в силу статті 411 ЦПК України, підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак