АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/871/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Орендарчука М.П., у справі за позовом Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1, Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Екопродукт» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки у державну власність, повний текст рішення складено 22 лютого 2018 року, -:

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року заступник керівника Уманської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1, Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Екопродукт» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки у державну власність. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням Христинівської районної державної адміністрації №169/01-02-1 від 23 грудня 2012 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,5999 га, кадастровий номер :02:003:0170, розташовану в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства.

28 листопада 2012 року, ОСОБА_1, на підтвердження права власності на вищевказану земельну ділянку, видано державний акт серії ЯМ №246925.

У подальшому наказом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № ЧК/:02:001/00001500 від 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовним розміром 1,4000 га із земель державної власності у власність, розташованої в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області за межами населеного пункту.

На виконання наказу від 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 виготовлено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність.

05 лютого 2014 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області видано наказ № ЧК/:02:003/00002000, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, за межами населеного пункту.

25 лютого 2014 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 11169799 від 25.02.2014.

Таким чином, ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, які отримав безоплатно, на підставі ст. ст. 116, 118, 121 Земельного Кодексу України, а саме: земельної ділянки площею 0,5999 га, кадастровий номер 724655300:02:003:0170 та земельної ділянки площею 1,4000 га, кадастровий номер :02:003:0181, що розташовані в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району.

Накази Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області прийняті з порушенням Земельного Кодексу України.

Відповідно до п. «в» ч.3 ст.116 Земельного Кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. «б» ч.1 ст. 121 Земельного Кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Виходячи зі змісту ч.4 ст. 116 Земельного Кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 га, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного Кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 ст. 56 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року передбачалося, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га.

Приймаючи оспорювані накази Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області факт реалізації ОСОБА_1 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірив, порушив вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 01 липня 2016 року передана ОСОБА_1 у оренду Сільськогосподарському виробничому кооперативу «Екопродукт» строком на 49 років.

Визнання незаконними та скасування рішень Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області припиняє правомочності ОСОБА_2 як власника землі та є підставою для витребування земельної ділянки у Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Екопродукт».

На підставі наведеного позивач просив суд:

Визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 05.02.2014 № ЧК/:02:003/00002000, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, за межами населеного пункту.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності №18213833, видане ОСОБА_1 25.02.2014 реєстраційною службою Христинівського районного управління юстиції Черкаської області.

Зобовязати Сільськогосподарський виробничий кооператив «Екопродукт» повернути у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру в Черкаській області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) розташовану в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагенства у Черкаській області від 05.02.2014 року № ЧК/:02:003/00002000, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, за межами населеного пункту.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності №18213833, видане ОСОБА_1 25.02.2014 року реєстраційною службою Христинівського районного управління юстиції Черкаської області.

Зобовязано Сільськогосподарський виробничий кооператив «Екопродукт» повернути у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру в Черкаській області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) розташовану в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що положення ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України не містить категоричного твердження, що тлумачиться як заборона вчинення дії повторно. Жодної заборони по кількості земельних ділянок, яким громадянин має право реалізувати своє право по набуттю у власність землі стаття не містить. Також вказує, що позиція прокуратури містить дискримінаційний характер та протирічить положенням ст. 19 Конституції України.

У відзиві заступник керівника Уманської місцевої прокуратури заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Положеннями статті 81 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 Земельного Кодексу України.

Водночас, законодавством встановлені певні обмеження у правах набуття права власності на земельні ділянки, а саме згідно з ч. 4 ст. 116 Земельного Кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Конструкція вказаної норми права дозволяє стверджувати, що законодавець, при безоплатній передачі земельної ділянки, встановив обмеження як щодо максимальної норми так і щодо здійснення такого права один раз по кожному виду. При цьому кожне обмеження діє не в сукупності, а окремо одне від одного і при наявності хоча б одного, є підставою для відмови в передачі у власність земельної ділянки.

Передбачена ст. ст. 116, 121 Земельного Кодексу України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного Кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність.

Визначений статтею 118 Земельного Кодексу України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст. ст. 116, 121 Земельного Кодексу України.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Христинівської районної державної адміністрації №169/01-02-1 від 23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,5999 га, кадастровий номер :02:003:0170, розташовану в адміністративних межах Верхняцької селищної ради, за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства ( т.1 а.с. 18).

28 листопада 2012 року ОСОБА_1 на підтвердження права власності на вищевказану земельну ділянку видано державний акт серії ЯМ №246925 ( т.1 а.с. 17).

Наказом Головного управління Держземагенства у Черкаській області № ЧК/:02:001/00001500 від 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовним розміром 1,4000 га із земель державної власності у власність, розташованої в адміністративних межах Верхняцької сільської ради Христинівського району Черкаської області за межами населеного пункту ( т.1 а.с. 20)

На виконання наказу від 04 грудня 2013 року ОСОБА_1 виготовлено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність.

05 лютого 2014 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області видано наказ № ЧК/:02:003/00002000, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 1,4000 га (кадастровий номер :02:003:0181) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, за межами населеного пункту ( т.1 а.с. 19)

25 лютого 2014 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 11169799.

Отже, ОСОБА_1 отримав безоплатно дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,5999 га, кадастровий номер :02:003:0170 та земельну ділянку площею 1,4000 га, кадастровий номер :02:003:0181, що розташовані в адміністративних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного Кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного Кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 116 Земельного Кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

Таким чином, передбачена ст. ст. 116, 121 Земельного Кодексу України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного Кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність.

До вказаних висновків також прийшов і Верховний Суду України в справі № 6-228цс14 від 24 червня 2015 року.

Однак, приймаючи оспорюваний наказ, відповідач - Головне управління Держзеагенсчтва у Черкаській області факт реалізації ОСОБА_1 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірив, порушив вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому наказ, яким затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність особи, яка таке право вже використала, є незаконним.

Статтею 152 Земельного Кодексу України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно з ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка, на підставі договору оренди землі від 01.07.2016 передана ОСОБА_1 у оренду Сільськогосподарському виробничому кооперативу «Екопродукт» строком на 49 років ( т.1 а.с. 12-13).

Право оренди є похідним від права власності.

Визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, яким затверджено проект землеустрою та передано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1, припиняє правомочності відповідача як власника землі та є підставою для витребування земельної ділянки у орендаря.

Судом першої інстанції було взято до уваги, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Водночас, Головним управлінням Дежгеокадастру протиправно, всупереч вимог земельного законодавства передано відповідачу у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, який право на безоплатну приватизацією земельної ділянки даного виду використання, гарантоване законодавством, уже реалізував.

Відповідач ОСОБА_1 міг і повинен був знати про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує дотримання «справедливого балансу» у даних правовідносинах, та зважаючи на те, що він своє право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства використав, підстав для задоволення його заяви про надання у власність земельної ділянки такого ж виду користування в адмінмежах Верхняцької селищної ради не було.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог щодо наказу Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 4 грудня 2013 року не відповідає фактичним обставинам справи, що вбачається з резолютивної частини рішення суду.

Позивачем оспорюється законність набуття права власності відповідачем на земельну ділянку. Таке право набуто шляхом рішення Головного управління Держземагенства у Черкаській області у формі наказу від 5 лютого 2014 року, яким затверджувався проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а основне це те, що вказаним наказом передавалась спірна земельна ділянка у власність.

Наказ Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 4 грудня 2013 року , надавав лише дозвіл на розроблення проекту землеустрою і не тягнув такі наслідки як передача земельної ділянки у власність, а відтак не оспорювання вказаного наказу не може бути підставою для відмови в позові.

Поняття дискримінації, непрямої дискримінації та прямої дискримінації визначено в

п.п. 2,3,6 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», згідно яких дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Апелянт стверджує, що відносно нього вчинюються дії які носять дискримінаційний характер, що не відповідає дійсності, оскільки законодавче обмеження щодо реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки не передбачає такого обмеження щодо певної особи або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Таке обмеження діє для всіх осіб, а не тільки відносно відповідача.

Рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року стосується тлумачення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким правовідносини, що виникли між сторонами і розглядаються в даній справі, не регулюються.

Частинами 1,2 статті 115 ЦПК України встановлено, що висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Саме дотримуючись вказаної норми, суд першої інстанції, і зробив самостійні висновки щодо норм права і доводи апеляційної скарги такі висновки не спростовують.

За таких обставин, суд не вбачає підстав, для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1, Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Екопродукт» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки у державну власність - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 08 червня 2018 року.

Судді