П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/2682/17

Провадження № 22-ц/4815/214/18

Головуючий у суді першої інстанції: Жуковська О.Ю.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) в м. Дубно

Рівненської області 26.07.2018 р. о 15 год. 14 хв.

Повний текст рішення складено: 30.07.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

відповідач: ОСОБА_2,

представники учасників справи: позивача - Мазурок Андрій Анатолійович;

відповідача - адвокат ОСОБА_4;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 липня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи її, вказувалося про укладення між сторонами у січні 2011 року кредитного договору, за умовами якого відповідач отримав 5 200 гривень кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим термітом повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок прострочення позичальником виконання своїх зобов'язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 31 жовтня 2017 року складає 63 398, 65 гривень (3 797, 11 гривень - заборгованість за кредитом; 52 906, 37 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 200 гривень - заборгованість за пенею і комісією; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 2 995, 17 гривень - штраф (процентна складова).

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 03 січня 2018 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву, поданому 02 лютого 2018 року, представник відповідача не погоджувався із заборгованістю за процентами за користування кредитом, за пенею і комісією у сумі 3 200 гривень, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 2 995, 17 гривень штрафу (процентна складова), визнаючи лише існування боргу у 2 295 гривень заборгованості за кредитом, тобто менше заборгованості, яку просить стягнути позивач.

Своєю відповіддю на відзив, що подана 03 квітня 2018 року, банк стверджував про доведеність і обґрунтованість вимог позивача, а тому й необхідність їх задоволення.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 26 липня 2018 року АТ КБ "Приватбанк" відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідача визнано недієздатним у судовому порядку та йому призначено опікуна, тому він не може бути належним відповідачем у справі. Щодо права замінити такого відповідача на належного, то ця процесуальна дія вчиняється винятково за клопотанням позивача, який його не заявляв.

На рішення суду банк через свого представника - Литвиненко О.Л. подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягали у порушенні норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що, незважаючи на визнання ОСОБА_2 недієздатним на підставі рішення суду, він зобов'язаний нести цивільно-правову відповідальність перед АТ КБ "Приватбанк". Так, на день укладення між сторонами кредитного договору відповідач був дієздатною фізичною особою, тоді як його визнано недієздатним в подальшому, під час дії цього правочину. Він активно користувався банківською кредитною карткою та неодноразово погашав кредитну заборгованість.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову банку повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 20 січня 2011 року ОСОБА_2 складено та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

За змістом цієї анкети-заяви, відповідач висловив свою згоду з тим, що вона разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг. При цьому він ознайомився і погодився з ними як з такими, які були надані йому в письмовому вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 та 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України своєю постановою від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За положеннями заяви-анкети позичальника, остання разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. Разом з тим, долучені позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять доказів про підпис позичальника.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено того, що під час підписання заяви-анкети позичальник був ознайомлений і погодився саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

В анкеті-заяві зазначено, що ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, позичальник просить надати перераховані нижче послуги: платіжна картка кредитка "Універсальна", зарплатна картка, картка "Gold", пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста картка та ідентифікація з паспортом.

Проте в порушення процедури її заповнення та оформлення відповідачем не проставлено відмітки у полі обрання послуги та не заповнено графу кредитного ліміту за платіжною карткою, що унеможливлює встановлення обставини дійсних намірів відповідача щодо отримання відповідної визначеної суми коштів.

Тому твердження банку про те, що відповідач отримав кредит у розмірі 5 200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку є недоведеними.

Також матеріали справи не містять даних про те, яку саме кредитну картку отримав відповідач, за яким тарифом вона обслуговується, який номер цієї картки, ліміт, термін дії та на підставі якого договору вона видавалася.

Надана у відповіді на відзив до позовної заяви виписка по рахунках відповідача та довідка про видачу йому кредитних карток не можуть бути прийняті апеляційним судом як належний та допустимий доказ. Також вони суперечать викладеним у позовній заяві обставинам.

З виписки по рахунках убачається, що кредитний ліміт становить 3 800 гривень, а не 5 200 гривень - як зазначено у позовній заяві. Крім того, вбачається існування у відповідача двох карток - НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

В свою чергу, у довідці про видачу кредитних карток вказано, що відповідач отримав кредитну картку НОМЕР_4 терміном дії від 20 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року, тобто на 5 років 11 місяців 11 днів, проте платіжні операції по ній розпочалися лише 04 березня 2018 року.

Статтями 12 і 81 ЦПК України передбачено здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 10 березня 2017 року, що набрало законної сили, заяву ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, недієздатним і встановлено над ним опіку.

Призначено заявника опікуном над ОСОБА_2

Не можна погодитися з висновком суду попередньої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_2 зазначеним рішенням суду визнано недієздатним, тому він є неналежним відповідачем, що тягне за собою відмову в задоволенні позову. Вказаний висновок необґрунтовано мотивований посиланням на ст. 51 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд змінює первісного відповідача належним лише за клопотанням позивача.

Між тим, згідно з ч. 2 ст. 242 ЦК України опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Особливістю законного представництва є те, що представнику не потрібно згоди особи, яку вони представляють, на вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Законний представник компенсує відсутність цивільної процесуальної дієздатності у недієздатної особи і виступає в процесі на захист її інтересів. При цьому слід звернути увагу, що стороною є сам недієздатний як учасник спірних правовідносин.

Отже, процесуальні права недієздатної особи реалізує опікун як його законний представник. Твердження суду першої інстанції щодо неналежного відповідача є помилковими, оскільки потягнуть за собою безпідставну підміну суб'єкта, права та інтереси якого захищаються.

Згідно із ч.ч. 1 і 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому при вирішенні апеляційної скарги колегія суддів була змушена вийти за межі доводів апеляційної скарги, адже встановлено факти незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, а також порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені обставини є мотивом для прийняття постанови про відмову в задоволенні позову відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 207, 242, 626, 628, 638, 639 ЦК України, керуючись ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - Литвиненко Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 липня 2018 року скасувати.

Відмовити Акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" в позові до ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" ( місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д; ; МФО №305299)

Відповідач: ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_1; паспорт: серія НОМЕР_2; ідент. номер платника податків: НОМЕР_1)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Бондаренко