У Х В А Л А

4 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 638/11484/17

Провадження № 14-210 цс 18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби (далі - ДКС) України (далі також - відповідач), третя особа без самостійних вимог - Верховна Рада України (далі також - третя особа), про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади

за касаційною скаргою позивача на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року, ухвалене суддею Аркатовою К. В., і постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року, ухвалену колегією суддів у складі: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С., та

в с т а н о в и л а:

1 серпня 2017 року позивач звернулася до суду з вимогою до відповідача про відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 346 925,4 грн шляхом зобов'язання відповідача списати цю суму у безспірному порядку зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами. Позов мотивований тим, що третя особа допустила протиправну бездіяльність під час здійснення повноважень і завдала позивачу майнову шкоду.

Позивач зазначала, що вона працювала суддею з 23 грудня 1974 року по 30 грудня 2014 року, а її загальний трудовий стаж на суддівських посадах складав 40 років і 7 днів.

6 червня 1997 року постановою Верховної Ради України позивача обрано суддею безстроково.

З 26 жовтня 2010 року позивач працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

26 грудня 2013 року вона подала заяву про відставку до Верховної Ради України та до Вищої ради юстиції.

13 лютого 2014 року Вища рада юстиції внесла подання до Верховної Ради України № 7/01/12-14 «Про звільнення судді Орлової Світлани Олександрівни з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку».

25 грудня 2014 року Верховна Рада України прийняла постанову, якою звільнила позивача з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

29 грудня 2014 року відповідно до наказу № 1352-к голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивач була виключена зі «списочного складу» суддів вказаного суду.

11 грудня 2015 року, не отримавши після виходу у відставку передбаченої законом вихідної допомоги, позивач звернулася до відповідача та до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами про нарахування та виплату вихідної допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час подання відповідних заяв). ДКС України відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів; будь-яких винятків законодавство не передбачає. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відповіді зазначив, що здійснив виплати позивачу відповідно до законодавства, чинного на момент прийняття постанови про її відставку.

Позивач вказувала, що станом на той момент стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, вже була виключена на підставі підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», прийнятого у період незаконної бездіяльності третьої особи щодо розгляду заяви позивача про відставку. Згідно зі строками, встановленими законодавством, постанова про відставку позивача мала бути прийнята третьою особою до дати набуття чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Позивач зазначала, що факт незаконної бездіяльності третьої особи є таким, який вже доведений у судовому порядку Верховним Судом України в аналогічних справах № 21-195а15, № 21-635а15, № 800/20/15 і № 800/24/15.

Тобто, позивач вважала, що дії третьої особи щодо несвоєчасного розгляду її заяви про відставку, які призвели до порушення строків розгляду питання про її звільнення, є незаконними, що завдало позивачеві майнової шкоди. Вказувала, що розмір вихідної допомоги складає 346 925,4 грн і є доходом, який вона могла би реально отримати за звичайних обставин, якщо б її право не було порушено третьою особою. Зазначала, що вказана сума є майновою шкодою, завданою незаконною бездіяльністю органу державної влади під час здійснення ним повноважень.

14 серпня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалою відкрив провадження у справі.

14 листопада 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що тільки адміністративні суди наділені повноваженнями вирішувати публічно-правові спори та визнати протиправною бездіяльність органу державної влади - суб'єкта владних повноважень. Лише за наявності судового рішення в адміністративній справі особа має право звернутись до органу державної влади з позовом, що містить вимогу про відшкодування шкоди в порядку, визначеному статтею 1173 Цивільного кодексу України. Суд першої інстанції вказав, що таке рішення у цій справі відсутнє, а посилання позивача на судові рішення Верховного Суду України у справах, в яких позивачами були інші особи, не встановлюють причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю третьої особи та заподіянням шкоди позивачу. Відтак, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довела протиправної поведінки третьої особи. Вимога про зобов'язання сплатити на користь позивача 346 925,4 грн є фактично вимогою про стягнення за рахунок третьої особи не упущеної вигоди, а вихідної допомоги. Суд першої інстанції вважав, що вказане також є підставою для відмови у задоволенні позову.

20 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області ухвалив постанову, якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена преюдиційно. Таким доказом може бути таке, що набрало законної сили, рішення в адміністративній справі за позовом позивача, яким рішення третьої особи визнане незаконним чи її бездіяльність визнана протиправною. Крім того, апеляційний суд вказав, що Верховна Рада України залучена до участі у справі лише як третя особа. Позивач не надала доказів протиправності дій або бездіяльності відповідача, вини заподіювача шкоди, наявності шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

12 січня 2018 року позивач подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року. Вказує на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивує тим, що судові рішення у справі ухвалені без врахування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки позивач мала виправдане очікування отримати відповідну вихідну допомогу, невиплата якої призвела до упущення вигоди в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Вказує, що відповідно до приписів законодавства, якому суди не дали правової оцінки, третя особа мала розглянути питання відставки позивача на першому ж пленарному засіданні у лютому 2014 року. Бездіяльність третьої особи, на думку позивача, вже встановлена в інших адміністративних справах. А тому така обставина згідно з частиною четвертою статті 82 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягає доказуванню.

Натомість, статті 2 і 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на думку позивача, не могли бути застосовані у цій справі. Зазначає, що довела порушення прав внаслідок незаконної бездіяльності третьої особи та заподіяння цією бездіяльністю шкоди у розмірі 346 925,4 грн. Натомість, не доведена відсутність бездіяльності або її правомірність. Стверджує, що рішення суду в адміністративній справі про визнання бездіяльності третьої особи протиправною є одним із можливих доказів у цій справі, але не єдиним. Зазначає, що саме до відповідача як особи, яка здійснює відшкодування шкоди, завданої державним органом, була звернена позовна вимога.

14 лютого 2018 року Верховний Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалою відкрив провадження у справі.

19 березня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до розгляду.

25 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Вказану ухвалу суд мотивував тим, що справа містить виключну правову проблему. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказала, що спір стосується неправомірної бездіяльності єдиного органу законодавчої влади в Україні, внаслідок чого, на думку позивача, їй завдано майнову шкоду через неотримання при виході у відставку вихідної допомоги, що є майном і правом вимоги, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що протиправна бездіяльність третьої особи щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади у відставку (за аналогічних з позивачем обставин) була предметом розгляду Верховним Судом України, який 16 та 30 вересня, а також 13 жовтня 2015 року і 6 липня 2016 року визнав протиправною бездіяльність третьої особи щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів із посад у зв'язку з поданням заяв про відставку (справи № 21-195а15, № 21-635а15, № 800/20/15, № 800/24/15 відповідно). Зазначені судові рішення суди не були врахували.

На думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Вирішення спору у справі пов'язане із визначенням порядку черговості, пріоритетності виконання третьою особою її законодавчих функцій з метою недопущення порушення як конституційних, так і конвенційних прав особи.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що ця справа має принципове значення, а судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне, оскільки йдеться про правове питання, що потребує пояснення і яке ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією України. Помилка у правозастосуванні загрожує єдності судової практики, а її «публічне сприйняття» наноситиме шкоду довірі до правосуддя у цілому.

Аналізуючи судові рішення першої й апеляційної інстанцій у цій справі, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що норми матеріального та процесуального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

Мотивація Колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо наявності виключної правової проблеми у цій справі фактично зводиться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували постанови Верховного Суду України у справах № 21-195а15, № 21-635а15, № 800/20/15 і № 800/24/15, в яких суд визнав протиправною бездіяльність третьої особи щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів із посад у зв'язку з поданням заяв про відставку.

Тобто, на вирішення ставиться питання про можливе порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права через неврахування ними обставин, встановлених у рішеннях Верховного Суду України в аналогічних справах.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цій справі відсутні кількісний і якісний критерії наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Таким чином, відсутні підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/11484/17.

Згідно з частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною шостою статті 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої особі органом державної влади за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

2. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. С. Ткачук
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
В. С. КнязєвО. Г. Яновська
Л. М. Лобойко