Справа № 145/1892/17
Провадження № 22-ц/772/1489/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 рокуСправа № 145/1892/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Денишенко Т.О. , Берегового О.Ю.,

секретар : Торбасюк О.І.,

за участі: позивача ОСОБА_3;

представника позивача: ОСОБА_4;

представника відповідача: Іскри В.І.;

представника третьої особи: Ліщишина В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 145/1892/17 за позовом ОСОБА_3 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Ворошилівське», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Ворошилівська сільська рада Тиврівського району Вінницької області, Тиврівська районна державна адміністрація Вінницької області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мазурчака А.Г. в залі суду 2 о 11.40 год, повний текс рішення виготовлений 04.05.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у Тиврівський районний суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2004 року між ним та Тиврівською РДА укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 1,7994 га, в тому числі під гідроспорудою ставка «Глиняник», що розташований на території Ворошилівської сільської ради, за межами с. Ворошилівка, терміном на 25 років.

23.09.2010 року між Тиврівською РДА та ним було укладено договір оренди водного об'єкту за погодженням з Держуправлінням охорони навколишнього середовища у Вінницькій області та Басейнового управління водними ресурсами річки Південний Буг. Площа водного дзеркала становила 1,7301 га.

Позивач регулярно сплачував орендну плату.

З метою збереження ставка для риборозведення та відпочинку жителів села він проводив відновлювальний ремонт занедбаної греблі (гідровузла ставка). На ремонт та реконструкцію гідровузла ним було витрачено орієнтовно 10000 грн., а саме: за найм бульдозера марки ДТ- 54 та оплату праці тракториста.

Також він проводив, починаючи з 2005 року, поточні ремонти дамби, шляхом укріплення земельної дамби глиною в кількості 100 куб. метрів.

Гідроспорудою ставку «Глиняник» позивач фактично користується протягом більше 12 років.

Дана гідротехнічна споруда не має власника та не рахується на балансі сільської ради, але згідно з даними ПСП «Ворошилівське», від 25.04.2017 року вона перебуває на балансі ПСП «Ворошилівське».

За вказаних обставин, позивач вважає, що він має право набути вказаний гідровузол у власність за набувальною давністю, для чого звернувся в суд з даним позовом.

Рішенням Ворошилівської сільської ради від 14.10.2015 року гідротехнічну споруду водного об'єкта (ставка) площею 1, 7994 га «Глиняник» с. Ворошилівка включено до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс.

Крім того, рішенням Ворошилівської сільської ради від 14.10.2015 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про прийняття у комунальну власність гідроспоруди з наступним правом викупу.

10.03.2017 року він звернувся до Ворошилівської сільської ради із заявою про надання довідки, що сільська рада не заперечує щодо набуття ним права власності на гідроспоруду.

Рішенням від 21.03.2017 року Ворошилівська сільська рада залишила його заяву від 10.03.2017 року без задоволення так, як спірна гідроспоруда, рішенням 36 сесії 6 скликання за №407 Ворошилівської сільської ради, включена до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс.

Фактично при заволодінні (у 2004 році) чужим майном, позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, відкрито володів та не приховував знаходження в нього майна (гідроспоруд), вживав звичайні заходи щодо забезпечення його охорони; не приховував зазначене майно, володів ним безперервно, протягом всього строку набувальної давності, тому з огляду на викладене та норму ст. 344 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на гідроспоруду ставка «Глиняник», що розташована за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, територія Ворошилівської сільської ради, за межами с. Ворошилівка, за набувальною давністю.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено за його безпідставністю.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На подану апеляційну скаргу надійшов відзив від третьої особи - Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, де заявник просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, справа підлягає до розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам відповідає у повному обсязі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході розгляду справи встановлено наступні обставини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав та через те, що позивач за власні кошти відремонтував зазначену гідроспоруду і користується нею більше 12 років. Ще позивач пояснив, що письмового дозволу на ремонт гідроспоруди йому ніхто не давав.

Представника відповідача: Іскра В.І. та представник третьої особи: Ліщишин В.В. апеляційної скарги не визнають, через те, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Представник відповідача - Іскра В.І. ще пояснив, дійсним власником гідроспоруди є ПСП «Ворошилівське», правонаступник КСП «Ворошилівське» та колгоспу імені Свердлова с. Ворошилівка Тиврівського району. У 1998 році Іскра В.І. працював головою КСП «Ворошилівське»і за рахунок вказаного господарства було відновлено греблю.

У 2000 році КСП « Ворошилівське» було реорганізоване у ПСП «Ворошилівське», яке існує і на даний час.

Спірна гідроспоруда ставка «Глиняник» перебуває на балансі ПСП «Ворошилівське», віднесена до основних засобів; не підлягає розпаюванню і не включена ні до майнових, ні до земельних паїв.

Разом з тим, беззаперечних доказів про належність на праві власності даної гідроспоруди ПСП «Ворошилівське» також не надало.

19 липня 2004 року між Тиврівською РДА та ОСОБА_3, був укладений Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого, в оренду передана земельна ділянка (землі водного фонду) загальною площею 1,7994га, що знаходиться на території Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області для риборозведення та рибальства строком на 25 років ( а/с 6).

У п.2 цього Договору вказано, що на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна - гідроспоруда (гребля).

23.09.2010 року між тими ж особами: Тиврівською РДА та ОСОБА_3 був укладений Договір оренди водного об'єкту (ставка), який знаходиться в басейні річки Південний Буг на території Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області. У п. 1.4 даного Договору вказано, що гідротехнічні споруди водного об'єкту, що передається в оренду, не є предметом цього Договору; умови їх використання визначаються іншими документами (а/с10).

Разом з тим, відповідно до п. 4.3 даного Договору позивач зобов'язався здійснювати необхідні ремонтні роботи та реконструкцію гідротехнічного об'єкту за погодженням з спеціально уповноваженими органами в галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ремонтні роботи та реконструкція гідротехнічного об'єкту - це зобов'язання орендаря - позивача за умовами Договір оренди водного об'єкту, які узгоджуються з нормами ст. 51 Водного кодексу України, і тому виконання таких робіт не дає підстав для набуття права власності на гідротехнічну споруду.

За ст. 181 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» № 5293-VI від 18.09.2012 року, гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми ( гідротехнічні споруди) є об'єктами нерухомого майна (земляні греблі та дамби …), як це правильно зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи видно, що учасниками справи, доказів про належність спірної гідроспоруди на праві власності особам (правовстановлюючих документів), які беруть участь у справі, суду не надано.

Разом з тим, на а/с 16-31 містяться матеріали обстеження і паспортизації технічного стану гідровузла ставка «Глиняник», розташованого за межами с. Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області, де у розділі 1.1 «Загальні відомості» говориться про те, що гідровузол ставка «Глиняник» має функціональне призначення - створення підпірного фронту ставка. До складу гідровузла входять: земляна низьконапірна гребля та шахта, суміщена з донним водовипуском. Будівництво гідровузла проведене у 1976 році господарським способом. У процесі експлуатації періодично проводились поточні ремонти. Проектна документація не виготовлялася. Гідровузол класифікується, як безгоспний об'єкт (а/с18).

Те, що спірна гідроспоруда була збудована, ще до укладення позивачем з Тиврівською РДА Вінницької області Договору оренди земельної ділянки від 19.07.2004 року, підтверджується, крім того, сам Договір, у п. п.2, 3 якого вказано, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,7994 га (землі водного фонду), на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна - гідроспоруда ( гребля). (а/с9).

Зазначені обставини ще раз доводять правильність висновку суду про те, що позивач, будучи орендарем вказаної земельної ділянки, проводив ремонтні роботи гідроспоруди на виконання умов договору оренди, вказаної земельної ділянки та спростовують пояснення позивача про будівництво ним вказаного нерухомого майна.

Договір оренди земельної ділянки від 19.07.2004 року укладений строком на 25 років, предметом договору є земельна ділянка водного фонду, який знаходиться на території Ворошщилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області ( п. п.1, 8 а/с 9).

23 вересня 2010 року між тим же позивачем ОСОБА_3 та Тиврівською РДА Вінницької області укладений Договір №62/1 оренди водного об'єкту - ставка, який знаходиться в басейні річки загальнодержавного значення «Південний Буг» на території Ворошилівської сільської ради Тиврівського району, строком на 5 років. (а/с97-99).

Дійсно, у п. 1.4 Договору зазначено, що гідротехнічні споруди водного об'єкту, що передається в оренду, не є предметом цього Договору; умови їх використання визначаються іншими документами.

Але, це аж ніяк не говорить про те, що позивач, як орендар ставка, використовував гідроспоруду не на умовах договору, оскільки умови її використання, визначені іншими документами, які не надавалися суду.

У п. 1.2 Договору зазначено, що в оренду передається водний об'єкт місткістю 13,118 тис. куб. метрів води. Технічна документація, яка визначає площу водного дзеркала, місткість, нормальний підпірний рівень, стан гідротехнічних споруд та правила експлуатації водного об'єкта, додається до цього Договору і є його невід'ємною частиною.

З огляду на викладене та те, що гідроспоруда має функціональне призначення - створення підпірного фронту водного об'єкту, вона є невід'ємною частиною цього об'єкту, яким позивач користувався на підставі вищевказаних Договорів, один з яких є діючим і на час розгляду справи судом.

Строк дії Договору оренди водного об'єкту №62/1 від 23 вересня 2010 року закінчився у 2015 році і у тому ж 2015 році Ворошилівська сільська рада, на території якої розміщений спірний об'єкт, розпочала оформлення документації для взяття на баланс гідроспоруди.

Так, рішенням 36 сесії 6 скликання Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області №407 від 14 жовтня 2015 року, гідротехнічну споруду водного об'єкта (ставка) площею 1, 7994 «Глиняник» с. Ворошилівка включено до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс (а.с.81).

Крім того, рішенням цієї ж сесії Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області №406 від 14.10.2015 року була залишена без задоволення заява позивача про прийняття в комунальну власність гідроспоруди з наступним його правом викупу, як користувача, що значно поліпшив технічний стан дамби (а/с 54).

18.09.2015 року в газеті «Маяк» №73-64 розміщено оголошення Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області про намір Ворошилівської сільської ради взяти на баланс гідроспоруди ставка «Глиняник», площею 1,7994га, розташованого за межами села Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області (а/с 56-59).

10.03.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області із заявою про надання довідки, що сільська рада не заперечує щодо набуття ним права власності на гідроспоруду (а.с.85).

Проте, рішенням 11 сесії 7 скликання Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 21.03.2017 року дана заява позивача залишена без задоволення, так як гідроспоруда рішенням №407 36 сесії 6 скликання цієї Ради включена до переліку гідротехнічних споруд для подальшого взяття на баланс ( а/с70).

22.12.2017 року 14 сесія 7 скликання Ворошилівської сільської ради, отримавши ухвалу Тиврівського районного суду про відкриття провадження у даній справі, вирішила продовжити процедуру передачі гідроспоруди на баланс сільської ради ( а/с 72).

Відповідно до ст.344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом.

Саме на підставі вказаної норми матеріального права, позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю.

Оскільки обставинами справи доведено, що гідровузол є безхозним об'єктом і питання щодо взяття його на облік перебуває ще на вирішенні, то висновок суду першої інстанції про те, що дане майно не підпадає під ознаку «чуже», як того вимагає норма ч.1 ст. 344 ЦК України, а отже і позов не підпадає до задоволення, є правильним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Твердження апелянта, що згідно з поданими ПСП Ворошилівське» документами, гідротехнічна споруда знаходиться на балансі у відповідача, є голослівними, не відповідають матеріалам справи, тому не заслуговують на увагу.

Посилання заявника на п.11 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», також не заслуговує на увагу, оскільки воно суперечить нормам процесуального права, зокрема, ст. 49 ч.3 ЦПК України.

Так, у вказаному п.11 Постанови говориться, що право власності за набувальною давністю може бути набуте також на безхазяйну річ.

Проте, набуття права власності на безхазяйну річ є іншою підставою для набуття такого права, передбаченою ст. 335 ЦК України.

За правилами ст. 49 ч.3 ЦПК України, позивач мав право змінити підставу позову, подавши в суд таку письмову заяву до закінчення підготовчого провадження, чого позивач не робив.

Відповідачем у даній справі є ПСП «Ворошилівське» Тиврівського району Вінницької області і твердження, що суддя першої інстанції є хрещеним батьком відповідача, є недоречним.

Не заслуговують на увагу і зауваження апелянта щодо того, що суддя не розглянув його клопотання про витребування доказів від ПСП «Ворошилівське», окільки вони суперечать обставинам та матеріалам справи. Так, на а/с100 міститься згадане клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів; у протоколі судового засідання від 26.03.2018 року на а/с104 міститься відмітка про це клопотання, а в послідуючому, на а/с117-135 містяться документи ПСП «Ворошилівське», які позивач у своєму клопотанні просив витребувати у відповідача.

Таким чином, на підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27.08.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук