КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5093/17 Головуючий у 1-й інст. - Виниченко Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1132/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення із самовільно зайнятого приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 із самовільно зайнятого жилого приміщення, а саме з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Посилається на те, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» будинок АДРЕСА_9 з 16.02.2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за інформацією наданою Центром Комунального сервісу Дніпровського району м. Києва від 23.02.2017 року зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_2 12.01.1995 року на підставі ордера на жиле приміщення № 28840 серії Б, виданого виконавчим комітетом Ватутінської районної ради народних депутатів 30.12.1994 року.

За інформацією Центру Комунального сервісу Дніпровського району м. Києва ордер на спірну кімнату АДРЕСА_2відсутній та в кімнаті ніхто не зареєстрований.

Факт безпідставного проживання у спірній квартирі відповідачів підтверджується Актами ЖЕД - 402 від 09.04.2013 року, 16.08.2013 року, 05.11.2016 року, 15.02.2017 року.

Відповідачі виконати усні та письмові вимоги про звільнення в добровільному порядку самовільно зайнятої кімнати відмовляються та продовжують там проживати, крім того, борг відповідачів за житлово-комунальні послуги станом на 23.02.2017 року складає 7115,64 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення із самовільно зайнятого приміщення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» судовий збір у розмірі по 800 грн. з кожного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року заяву відповідачів про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, судові витрати покласти на позивача

Посилаються на те, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» як юридична особа діє на підставі Статуту, в якому не зазначено про те, що вона є власником спірного житлового будинку та має право вимоги до суду про позбавлення права наймачів житла користуватись займаним приміщенням. Це повноваження виключно КМДА при КМР, органу місцевої громади м. Києва, якій на баланс ліквідоване підприємство (власник будинку) передав свою власність. Спір з відповідачами про займане ними приміщення вже розглядався у 2010 році. Таким чином, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» не є належним позивачем та втратив право звернення до суду з позовом. Судом не враховано, що спірне приміщення може перейти у власність відповідачів в силу того, що відповідачі не лише на правових підставах займають спірне приміщення з 1999 року, але як користувачі цього приміщення мають підстави отримати його у право власності в розумінні норми ст. 330 ЦК України. Спірні відносини між сторонами виникли з приводу законності видачі ОСОБА_1 Розпорядження на зайняття кімнати № АДРЕСА_2. Згідно наказу власника приміщення ВАТ «Радикал» за № 11/вк від 19.01.2004 року даний житловий будинок був переданий на баланс міській громаді м. Києва, тому саме останній має право вимоги, а не позивач, до якого переходить зобов'язання відповідачам передати інше житло взамін кімнат у гуртожитку та ордеру на спірну кімнату. Позивач не надав Акту передачі - приймання, за яким йому було передано частину площ у гуртожитку по АДРЕСА_1. На час видачі ордера та Розпорядження про зайняття спірного приміщення у гуртожитку, власником ВАТ «Радикал» надані житлові приміщення відповідачам відповідно до вимог ст.ст.128,129 ЖК України. Позивачем не надано доказів про те, що видачею ордеру та Розпорядження на вселення сім'ї відповідача кімнат 268 та АДРЕСА_2 у гуртожитку порушуються його житлові права.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу не подали, в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 із самовільно зайнятого жилого приміщення, а саме з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Посилається на те, що відповідачі проживають у вказаній кімнаті, проте за інформацією Центру Комунального сервісу Дніпровського району м. Києва ордер на спірну кімнату АДРЕСА_2 відсутній та в кімнаті ніхто не зареєстрований. Виконати усні та письмові вимогипозивача про звільнення в добровільному порядку самовільно зайнятої кімнати відповідачі відмовляються.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі самоправно зайняли спірне приміщення та проживають в ньому без дозвільних документів на право проживання.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством АДРЕСА_2 з 16.02.2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», що підтверджується Актом приймання-передачі житлових будинків які передаються безоплатно, на праві господарського відання, з балансу КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської РДА в м. Києві від 13.02.2015 року (а.с. 7-9).

Відповідно до розпорядження Ватутінської районної ради народних депутатів від 08.12.1994 року № 519 на ім'я ОСОБА_4 було видано ордер на жиле приміщення № 28840 серії Б від 30.12.1994 року на заняття однієї кімнати площею 18,43 кв.м. в будинку готельного типу за адресою АДРЕСА_1, на сім'ю із трьох осіб: ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 (а.с.10-10 зв.).

Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно п. 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року (в редакції постанов Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, від 14.01.2009 року № 45, від 28.12.2016 року № 1024) користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або іншим документом, що підтверджує право власності або користування.

Згідно довідки виданої ЖРЕО-402 від 19.08.2013 року № 653, ордер на кімнату № АДРЕСА_2 у квартирі АДРЕСА_4 відсутній (а.с. 15).

Зверненням ЖРЕО-402 запропоновано ОСОБА_1 у зв'язку із ненаданням в ЖРЕО дозвільної документації на право проживання у кімнаті № АДРЕСА_2 терміново її звільнити. Вказане звернення містить відмітку про відмову у звільненні кімнати № АДРЕСА_2 (а.с. 18).

В подальшому КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» листом від 26.01.2017 року № 103/32-507 звернулося до відповідача ОСОБА_1 з вимогою про добровільне звільнення до 10.02.2017 року самовільно зайнятої кімнати № АДРЕСА_2 та не чинення перешкод працівникам ЖЕД-402 здійснити обстеження кімнати (а.с. 22).

Як вбачається з довідки, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу № 95» від 23.02.2017 року, відповідачі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1, АДРЕСА_5 (а.с. 11).

Згідно довідки форма № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу № 62» від 07.02.2017 року, у кімнаті АДРЕСА_2 будь - які особи не зареєстровані, ордер на вказане житлове приміщення не видавався (а.с. 14).

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до Розпорядження власника гуртожитку ВАТ «Радикал» №141 від 15 грудня 1999 року кімната №267 по вул. Пожарського 13, розміром 9,2 кв.м. була виділена родині відповідачів, а саме: заявник ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_7, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Радикал», протокол № 35 від 09.12.1999 року (а.с.94). Житлова площа надана на період роботи на ВАТ «Радикал» з оплатою за проживання згідно діючого законодавства, без права реєстрації.

В судовому засіданні в апеляційному суді відповідач ОСОБА_1 пояснила, що працювала на заводі ВАТ «Радикал» з 1980 року по 2004 рік, тобто 24 роки. Звільнена за скороченням штату (а.с.151). З 1999 року разом із своєю родиною займає спірне приміщення - кімнату № АДРЕСА_2 у АДРЕСА_7 на підставі Розпорядження ВАТ «Радикал», виданого як особам, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку. Кімната АДРЕСА_1, в якій зареєстровані відповідачі на підставі ордера від 30.12.1994 року та кімната № АДРЕСА_2 є одним цілісним житловим приміщенням, що має один вхід, за користування та обслуговування яких, між відповідачами як споживачами та іншими організаціями, які надають послуги укладені відповідні договори. За користування вказаним приміщенням відповідачі сплачують комунальні послуги.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час з 1999 року проживають у спірній кімнаті № АДРЕСА_2 у АДРЕСА_7 та вважають його своїм житлом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 статті 311ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 рокуу справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 ЖК України . Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, встановивши, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1вселилися до кімнати № АДРЕСА_2 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, а саме відповідно до Розпорядження ВАТ «Радикал», виданого як особам, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Радикал», тривалий час користуються цим житлом - протягом 19 років, колегія суддів дійшла висновку, що право користування відповідачів вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла.

Крім цього, втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankovav. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів, суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі самоправно зайняли спірне житлове приміщення, не взяв до уваги, що попередній власник гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 не заперечував проти проживання ОСОБА_1у кімнаті № АДРЕСА_2 разом із своєю родиною та не ставив питання про їхвиселення та не встановив нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів.

Враховуючи вищевикладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

ОСОБА_8