Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7101/16-ц

провадження № 61-13744св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора міста Києва,

відповідачі: Київська міська рада,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, у складі

судді Колдіної О. О., від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., від 09 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Київської міської ради

від 29 жовтня 2009 року у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, а 30 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу продав її ОСОБА_3 Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду

від 06 грудня 2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283 про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» (далі - ТОВ «Мегатранс») на Столичному шосе, 24 км у місті Києві. Зазначеним рішенням підтверджено незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 На час прийняття оспорюваного рішення зміни до Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2012 року та концепції формування зелених насаджень у центральній частині міста не були внесені, внаслідок чого земельну ділянку рекреаційного призначення надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що визнано грубим порушенням вимог чинного законодавства. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки компетентними органами не погоджувалось.

Посилаючись на неправомірність рішення Київської міської ради

від 29 жовтня 2009 року, заступник прокурора міста Києва просив суд визнати його незаконним, визнати недійсними акти про право власності на спірну земельну ділянку та договір купівлі-продажу, відновити становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня

2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 28 січня 2014 року, позов заступника прокурора міста Києва задоволено.Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради

від 29 жовтня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 грудня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Визнано недійсним договір

купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, укладений між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року, ухваленого у справі за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Заява мотивована тим, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2016 року йому стало відомо про те, що пунктом 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року

№ 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення для житлової забудови на Столичному шосе, 24 км у місті Києві. Зазначеним рішенням було внесено зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період

до 2020 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року, та Програми розвитку зеленої зони міста до 2010 року, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 року, якими внесено зміни до містобудівної документації спірного об'єкта та визначено його параметри містобудування, експлуатації та обслуговування.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 вважав, що на час розгляду судами цієї справи спірні земельні ділянки були вилучені із зони зелених насаджень загального користування та передані до територій громадських будівель і споруд, а отже, зазначене є істотними обставинами, про які він не знав і не міг знати, для скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора міста Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини для перегляду судового рішення, на які посилається заявник, не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали), про їх наявність було відомо стороні під час розгляду справи, вони досліджувалися судом, а також вони не відносяться до предмета доказування у цій справі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підстави для скасування судового рішення за нововиявленими обставинами відсутні.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи по суті суди не досліджували чи було виконано рішення Київської міської ради

від 17 вересня 2009 року № 58/2127, чи змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, а тому посилання заявника на ту обставину, що цільове призначення спірної земельної ділянки передбачає її використання для житлової забудови є суттєвою для вирішення зазначеної справи та нововиявленою, оскільки заявник не знав та не міг знати про її існування під час розгляду справи.

18 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення заступника прокурора міста Києва на касаційну скаргу, в якій прокурор просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на те, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 було відомо про рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», а тому зазначена заявником обставина не є нововиявленою.

05 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду міста Києва

від 29 липня 2013 року призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради

від 29 жовтня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 грудня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 31 грудня 2009 року. Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

У травні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 17 вересня

2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на Столичному шосе, 24 км у Голосіївському районі міста Києва, про що йому стало відомо з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2016 року № 5007/0/12/27-16.

Згідно вказаного листа, Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради повідомив, що

пунктом 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року

№ 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на Столичному шосе, 24 км у Голосіївському районі м. Києва, однак в архівах Департаменту містобудування та архітектури вказаний проект містобудівної документації відсутній.

Відповідно до статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржених ухвал) рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржених ухвал) підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесенні законом до нововиявлених обставин.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Суди попередніх інстанцій встановили, що при розгляді справи по суті, заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 вказував на наявність рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань». Крім того, в апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року представник ОСОБА_3 звертав увагу суду на відсутність підстав для визнання незаконним оспорюваного у справі рішення в частині зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 є чинним.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли до правильного висновку про те, що обставини, на які послався заявник, не є нововиявленимиу розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржених ухвал) та статті 423 ЦПК України, оскільки заявник зазначав про них у запереченнях проти позову та в апеляційній скарзі, вони були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій. Процесуальні недоліки, які можуть мати місце під час розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені ухвали судів першої і апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк