Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 607/19523/15-ц

провадження № 61-5381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Олійник А. С., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року у складі судді Дзюбановського Ю. І. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що під час шлюбу із ОСОБА_7 була придбана квартира АДРЕСА_1. Кошти для придбання квартири надавалися частково як батьком позивача, так і були отримані від сестри відповідача ОСОБА_7, а також із сімейних заощаджень. Проте при оформленні договору та реєстрації права власності титульним власником виступила ОСОБА_7 Спірна квартира була придбана з метою спільного проживання сторін, для покращення житлових умов, в інтересах сім'ї. Однак між подружжям склалися неприязні відносини, шлюб між ними розірвано, позивач ОСОБА_6 продовжує проживати у спірній квартирі, дійти згоди щодо поділу спільної квартири сторони не можуть.

На підставі вищенаведеного ОСОБА_6 просив суд у порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв. м, житловою площею 35,6 кв. м.

Не погоджуючись із указаним позовом, у березні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_6 коштів на купівлю спірної квартири не давав за їх відсутності у нього, посилання на те, що батько ОСОБА_6 надав значну суму грошей, не відповідає дійсності, так як ОСОБА_7 про них нічого не знає. Кошти на придбання квартири позичила у своєї сестри, які їх надала від продажу квартири. А тому не можна стверджувати, що оскільки майно придбано під час шлюбу, воно повинно належати до спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_7 просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв. м, житловою площею 35,6 кв. м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року первісний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв. м, житловою площею 35,6 кв. м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, за їхньої спільної участі та праці для забезпечення кращих умов проживання сім'ї, то вона є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у встановленому законом порядку.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2016 року стягнуто із ОСОБА_7 на користь державного бюджету 2 395,92 грн судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року, у якій заявник просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_7 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, які позичила ОСОБА_7 її сестра, а тому є особистою приватною власністю; висновки судів попередніх інстанцій є суперечливими; ОСОБА_6 не надав жодних доказів на підтвердження фінансової участі у придбанні спірної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

18 листопада 2017 року від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7, у яких заявник просить відхилити касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не спростовують правильність висновків судів.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, 12 жовтня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

ОСОБА_7 була працевлаштованою, а ОСОБА_6 частково працював і виконував інші обов'язки по догляду дітей та житла.

З метою забезпечення кращих умов проживання сім'ї та розширення житлової площі, так як їхня сім'я складалася із чотирьох чоловік, сторони вирішили придбати більшу квартиру.

27 червня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 укладений попередній договір, за яким досягнуто згоди про передачу гарантійної суми в розмірі 26 080 грн у рахунок продажу 07 липня 2013 року об'єкта нерухомості за ціною - 336 750 грн (без зазначення адреси та типу нерухомості), і продавець зобов'язується переоформити пайову частку в голови кооперативу.

Надалі ОСОБА_10 шляхом видачі доручення передав ОСОБА_7 своє членство в ОК ЖБК «Головайького-3А» та повноваження на квартиру АДРЕСА_1.

08 липня 2013 року ОСОБА_7 на банківський рахунок кооперативу внесено 37 547 грн у рахунок оплати вартості квартири «за ОСОБА_10», тобто проведено доплату.

Згідно з довідкою від 02 вересня 2013 року, видана ОК «ЖБК «Головацького-3А», ОСОБА_7 оплатила вартість квартири повністю.

Актом прийому-передачі від 02 вересня 2013 року, складеним між ОСОБА_7, головою ОК ЖБК «Головацького-3А», головним бухгалтером засвідчено, що ОК «ЖБК «Головацького-3А» передало, а ОСОБА_7 прийняла двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

19 вересня 2013 року ОСОБА_7 звернулася із заявою до державного реєстратора про здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, і за наслідками чого за нею було зареєстровано право власності та видане свідоцтво.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2016 року у справі № 07/18406/15-ц шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано.

На момент розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 проживав у квартирі АДРЕСА_1 та за місцем проживання не був зареєстрований.

Згідно з частинами першою та другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 57 СК України вбачається, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто, являються майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_6 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив з того, що оскільки спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, за їх спільною участю та працею для забезпечення кращих умов проживання сім'ї, то вона є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у встановленому законом порядку.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, які позичила ОСОБА_7 її сестра, а тому є особистою приватною власністю, не заслуговують на увагу суду, оскільки указані обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами, тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано не прийняли їх до уваги.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: А. С. Олійник С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик