Провадження №2/523/191/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2018 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Виноградової Н.В.,

при секретарі судового засідання Симулик І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання за позивачами права спільної сумісної власності за житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

01.02.2018р. від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначив, що позов є необгрунованим та таким, що не підлягає задоволенню. Свої заперечення обґрунтував тим, що позивачами не надано належних доказів добросовісного, відкритого, безперервного володінням вищезазначеними квартирами.

Від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримав, розгляд справи просив провести у його відсутність.

Від представника відповідача надійшла заява в якій просив розгляд справи провести за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 29 вересня 2006 року ОСОБА_1 видано ордер №13 на право зайняття сім'єю з 3 осіб житлової площі за адресою: АДРЕСА_2. Підставою видачі ордеру є рішення адміністрації і профспілкового комітету ТОВ «Одеський ливарний завод», протокол №38 від 15 липня 2005 року.

З 29 вересня 2006 року і дотепер, подружжя ОСОБА_1 самостійно утримує вказане житлове приміщення, сплачуючи усі комунальні послуги, у тому числі за електропостачання, газопостачання, водовідведення, каналізацію, відкрито володіє та користується житловим приміщенням.

Приписами ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальиа давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

До складу родини ОСОБА_1 входить: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Подружжя зареєструвало шлюб 05 січня 2005 року, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3.

Третій поверх зазначеної будівлі складається з кімнат №301, 302, 303, 304, 305, 306, 307, 308, 309, 310, 311, 312, 313, 314, 315, 316, 317, 318 та 319 та приміщень загального користування, що підтверджується актом.

Кімната №312, сусідня із кімнатою №313, яку займає родина ОСОБА_3, не віддана будь-якій іншій особі, та особистий рахунок на неї не відкритий.

З 2006 року Гончаруки відкрито, добросовісно та безперервно володіють та користуються кімнатою №312 для приготуванні їжі, інших потреб, підтримують її в належному стані, проводить ремонти.

За приписами ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

З акту благоустрою вбачається, що ОСОБА_1 благоустроїв 3-й поверх та приміщення загального користування (туалет, душова, спільний коридор, кухня), за власний кошт відремонтував сантехніку, стелю, підлогу, зробив заміну вікон та дверей, приймає активну участь в благоустрої прилеглої території.

Мешканці зазначеного будинку - сусіди ОСОБА_1, не заперечують проти зайняття ним вільної кімнати №312, що підтверджується актом.

Загальна площа кімнати №313 є меншою за національні стандарти щодо норми жилої площі.

Так, приписами ст. 47 Житлового кодексу Української PCP №5465-Х від 30 червня 1983 року встановлено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 48 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які одержали житло у державному фонді у межах жилої площі, визначеної Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Тобто право на житло це одне з найповажніших соціально економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу Української PCP. ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Статгі 310-311 Цивільного кодексу України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у статті 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року із подальшими змінами та доповненнями (далі Конвенція), відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житія, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.

Приписами ч. 3ст. 1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Отже, враховуючи те, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад 11 років продовжують відкрито, безперервно володіти квартирою, суд вважає за можливе визнати за ними право власності за набувальною давністю.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 267, 268, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, право спільної сумісної власності на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 в порядку набувальної давності.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, право спільної сумісної власності на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня виготовлення повного рішення.

Повне судове рішення складено 28.08.2018р.

Суддя: