Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/22102/16-ц

провадження № 61-18224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року у складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 08 вересня 2011 року між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір про відкриття рахунку із встановленим лімітом овердрафту та обслуговування платіжної картки фізичної особи № 13 (далі - Договір), предметом якого було відкриття і здійснення обслуговування поточного рахунку на її ім'я та надання кредиту в розмірі 2 180 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Однак перед укладенням Договору банк не надав їй у письмовій формі об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки і всіх супутніх послуг. Умови Договору є несправедливими по відношенню до неї як до споживача фінансових послуг та такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати вказаний Договір недійсним.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Підписуючи спірний Договір, позичальник підтвердила, що банк надав їй повну, достовірну і вичерпну інформацію про умови кредитування та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту. Позивачем добровільно виконувалися умови Договору, що свідчить про те, що вона їх визнавала.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що перед укладанням Договору банк не надав позивачу у письмовій формі об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 761/22102/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 08 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено Договір, предметом якого було відкриття і здійснення обслуговування поточного рахунку на ім'я держателя та надання кредиту в розмірі 2 180 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання Договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання Договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що умови користування карткою, види операцій, які держатель має право здійснювати з використанням картки, та строк виконання, порядок обслуговування поточного рахунку, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти, кредитування та умови обслуговування кредитної заборгованості за поточним рахунком, обов'язки та відповідальність сторін, порядок розгляду спорів, порядок внесення змін та припинення цього договору викладені в Правилах. Перед укладенням договору держатель отримав від банку Правила та ознайомився з ними. Підписуючи цей договір, держатель погоджується з викладеною пропозицією банку щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку на умовах, встановлених цим договором та Правилами. В подальшому держатель може користуватися Правилами, розміщеними на інформаційних стендах в приміщенні відділень банку, а також на Інтернет-сайті банку www.vab.ua. Укладаючи цей договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами, які викладені в цьому договорі та Правилах. Протягом дії договору Правила можуть змінюватися. Якщо умови Правил будуть суперечити умовам договору, застосовуються відповідні умови договору.

Підписанням цього договору держатель підтверджує, що банк на виконання вимог законодавства перед укладанням договору, надав у письмовому вигляді держателю інформацію про умови кредитування та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (пункт 2.7 Договору).

Встановлено, що позивач підтвердила своїм підписом отримання від банку примірнику Договору, платіжної картки, ПІН-конверту до неї, інформації про умови кредитування та орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що на час укладання Договору в позивача була відсутня інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним Договору у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_4 вимог.

При цьому суди правильно виходили з того, що при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, а позивач, підписуючи Договір, засвідчила, що надана їй банком інформація є повною, доступною, достовірною. Питання про розірвання Договору позичальник не порушувала, виконувала його умови та сплачувала кредитні кошти, тобто визнала умови Договору.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов