АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2018 року м. Херсон

справа № 668/12372/15-ц

провадження №22-ц/791/751/18

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

ОСОБА_1,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона у складі судді Кузьміної О.І. від 18 листопада 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

07 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 25 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №HECFAN12404481, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 68448, 25 грн на строк до 24 квітня 2015 року. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 09 вересня 2015 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 406228, 33 грн, з них: 51733,81 грн - заборгованості за кредитом, 65625,21 грн - заборгованість за процентами, 5984,31 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом, 263302,70 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 19332,30 грн - штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 406228,33 грн. та судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 18 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 175077, 14 грн заборгованості за кредитно-заставним договором № HECFAN12404481 від 25 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2626,16 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, про необґрунтоване підвищення банком відсоткової ставки, ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно вилучив у неї автомобіль, що має бути враховано при стягненні заборгованості, водночас будь-яких розрахунків щодо неправильного обчислення розміру заборгованості не навела. Посилається на застосування строків позовної давності.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Відповідно до вимог ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із пунктом восьмим Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, в межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що наразі апеляційні суди в апеляційних округах не утворені, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Херсонської області, в межах територіальної юрисдикції якого перебуває суд першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції у рішенні зазначив ті обставини, які було вказано в позовній заяві банку. Крім того, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір пені та штрафів.

Суд першої інстанції також зазначив, що не бере до уваги доводи відповідача щодо збільшення процентної ставки банком без згоди ОСОБА_2 та реалізації автомобіля з порушенням вимог законодавства, як такі, що спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами та зазначені дії банку відповідачем не оскаржувалися.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд установив та з матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №HECFAN12404481, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 68448, 25 грн зі сплатою 15, 96 % річних із щомісячною сплатою заборгованості та відсотків за кредитом на строк до 24 квітня 2015 року /а.с.6-16/.

Предметом застави за цим договором є автомобіль марки SMA, 2007 року випуску, державний номер ВТ 1506АК, що належить ОСОБА_2 на праві власності ( п.8.1.).

Неналежне виконання позичальницею умов кредитно-заставного договору щодо своєчасного повернення суми кредитних коштів не спростовано.

За умовами кредитно-заставного договору щомісячний платіж означає суму коштів у розмірі, визначеному статтею 17.8 договору , яку позичальник сплачує банку щомісяця з метою погашення заборгованості.

Пунктом 17.8 /а.с.15 зв.с./ визначений щомісячний платіж в розмірі 1468 грн 34 коп. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитно-заставним договором, за розрахунком банку станом на 9 вересня 2015 року, утворилась заборгованість у розмірі 406228, 33 грн, з яких:

51733, 81 грн - заборгованість за кредитом;

65625, 21 грн - заборгованість за процентами;

5984, 31 грн - заборгованість за комісією,

263302, 70 грн - пеня;

250 грн - штраф (фіксована частина);

19332, 30 грн - штраф (процентна складова).

Як вбачається з розрахунку заборгованості /а.с.5/ та виписці по рахунку /а.с.135/ внаслідок реалізації банком 23.11.2012 року заставного автомобіля за суму 36 855 грн , з зазначеної суми на погашення заборгованості по тілу кредиту спрямовано 18 427 грн 50 коп.

Також, з виписки по рахунку вбачається, що сума коштів від реалізації автомобіля в сумі 1 276 грн 66 коп. спрямована на погашення сум витрачених відповідно до умов п. 6.2.7, 7.1.5 договору / а.с.135,156/, а кошти в сумі 17 150 грн 84 коп. спрямовані на витрати за зберігання заставного майна відповідно до умов п. 6.2.7, ч.2 п.7.1.5 договору/а.с.135,146-155/.

Отже, банк довів розподілення коштів від реалізації заставного майна, що відповідачкою не спростовано, а доводи апеляційної скарги про неналежні дії банку щодо реалізації автомобіля, який є предметом застави, не є доведеними в установленому процесуальним законом порядку, а тому колегією суддів відхиляються.

Банком нараховані відсотки за користування наданим кредитом з урахуванням вимог п.4.1.,4.2 договору заборгованість по несплаті яких складає 65 625,21 грн.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне застосування банком збільшення відсоткової ставки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це питання було предметом судового розгляду справи, суди дійшли висновку, що банк правомірно здійснив підвищення процентної ставки за кредитом / а.с.70-74/.

Нарахування банком пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, штрафів за порушення будь-якого зобовязання за договором ґрунтується на умовах п.п. 14.2.,14.3,14.4, 14.9 договору та їх сума нарахована в розмірі: пені - 263 302,70 грн, штрафу (фіксованої частини) 250 грн, штрафу ( процентної складової) - 19332,30 грн, яка судом першої інстанції в силу вимог ч.3 ст. 551 ЦК України зменшена до розміру заборгованості по тілу кредиту - 51 733 грн 81.коп.

Також банком нарахована заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 5 984, 31 грн.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так,що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача комісії розмір якої зазначений банком - 5 984,31 грн., суд першої інстанції не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому умовами кредитного договору такого виду платежу, як комісія, не передбачено, позовна заява також не містить обґрунтування нарахування такого виду платежу, а отже підстави для її стягнення банком не доведені, внаслідок чого зазначена сума комісії не підлягає стягненню.

Відповідно до пункту 14.11. сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років / а.с.14/

В судовому засіданні суду першої інстанції 18.11.2015 року ОСОБА_2 заявляла про пропуск строку позовної давності, посилаючись на встановлений сторонами у договорі 5-річний строк позовної давності.

Зазначене, відповідно до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України, судом першої інстанції не було враховано.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж ОСОБА_2 здійснила 26.01.2009 року/а.с.3 зв.с./.

До суду з позовом банк звернувся 07.10.2015 року /а.с.1/.

Умовами договору передбачені щомісячні платежі по сплаті кредитних коштів та процентів за користування кредитом.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст.256 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність, за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу ( Правовий висновок у справі за №6-2462 цс16 від 14.12.2016 року, у справі за №6-31 цс 15 від 03.06 2015 року).

Отже, доводи апеляційної скарги, які зводяться до застосування строків позовної давності ґрунтуються на матеріалах справи та нормах матеріального права.

Таким чином, з урахуванням строку позовної давності визначеній сторонами у договорі у 5 років, строку дії договору до 24.04.2015 року та даті звернення до суду з позовом 07.10.2015 року до стягнення підлягає заборгованість з 07.10.2010 року яка, з урахуванням розрахунку, доданого до позову складається з заборгованості по тілу кредиту - 44 065 грн 82 коп.; заборгованості по несплаченим відсоткам в сумі 48 620 грн 11 коп.

Враховуючи, що суд першої інстанції суму нарахованих пені та штрафів зменшив до суми заборгованості по тілу кредиту і в апеляційному порядку банком зазначене не оскаржувалося, колегія суддів не вважає за можливе відступити від принципу визначення суми пені та штрафи застосованим судом першої інстанції, а тому розмір пені та штрафів до стягнення - 44 065,82 грн.

Таким чином, не застосування судом першої інстанції норм ст. 267 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 є в силу ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення в частині визначеної до стягнення суми кредитної заборгованості з 175077 грн 14 коп до 136751 грн 75 коп.

Зміна судового рішення в частині визначеної до стягнення суми, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, є наслідком для зміни визначеної до стягнення судом першої інстанції суми судового збору з 2626 грн 16 коп. до 2035 грн 78 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.256, ст.259, ч.3 ст. 267, ст.ст. 526,530,1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 18 листопада 2015 року змінити в частині суми заборгованості за кредитнозаставним договором зменшивши визначену до стягнення суму з 175077 грн 14 коп до 136751 грн 75 коп., суму судового збору з 2626 грн 16 коп. до 2035 грн 78 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 07 червня 2018 року

Суддя І.В. Склярська