Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/7439/16-ц

провадження № 61-8325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Ужгородська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 6 імені Гренджі-ДонськогоВ. С.,

третя особа - Управління освіти Ужгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року у складі судді Данко В. Й. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Леска В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 6 ім. Гренджі-Донського В. С. (далі - Ужгородська ЗОШ № 6), третя особа - Управління освіти Ужгородської міської ради, про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що вона згідно з наказом директора Ужгородської ЗОШ № 6

ОСОБА_6. М. від 31 серпня 2015 року № 43-к призначена на посаду вчителя англійської мови з 01 вересня 2015 року до 27 травня 2016 року. З дня призначення її на цю посаду від адміністрації школи жодних зауважень стосовно виконання нею посадових обов'язків не було. Однак, починаючи з 05 листопада 2015 року до неї почалося відверте упереджене ставлення з боку адміністрації школи та батьків учнів, що навчаються в цій школі. Почали надходити звернення від вчителів та батьків про неправомірні дії вчителя англійської мови ОСОБА_3, які нічим не підтверджуються та суперечать один одному. 18 грудня 2015 року директором Ужгородської ЗОШ № 6 складено подання начальнику Управління освіти Ужгородської міської ради Бабунич Ю. Ю., в якому зазначалось, що 07 грудня

2015 року ОСОБА_3, перебуваючи в приміщенні вчительської разом з іншими вчителями, агресивно відреагувала на пораду вчителя ОСОБА_8 - вдарила колегу книгою з паперами. У своєму поданні директор просить звільнити позивача із займаної посади з 25 грудня 2015 року згідно з пунктом 3 статті 41 КЗпП - вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи - за нанесення побоїв колезі. 25 грудня 2015 року згідно з наказом директора Ужгородської ЗОШ № 6 ОСОБА_3 звільнено з посади вчителя англійської мови, згідно із пунктом 3 статті 41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Своє звільнення вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона має дитину до трьох років (ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1), що суперечить вимогам частини третьої статті 184 КЗпП України, відповідно до якої звільнення жінок, які мають дитину до трьох років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Крім того, позивач вказує на те, що наказ про звільнення вона отримала 04 лютого 2016 року, тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності строку на звернення до суду, що складає один місяць. Зазначає, що вона не мала можливості звернутися вчасно до суду з цим позовом, так як після отримання наказу про звільнення звернулася до Ужгородського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак отримала відмову в наданні такої, оскільки її середньомісячний сукупний дохід перевищував розмір прожиткового мінімуму. Після повторного звернення видано доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 72.

Також зазначає, що оскільки вона неодружена та має малолітнього сина, який потребує постійного догляду, вона пропустила строк звернення до суду за захистом свого права на працю, що передбачений статтею 43 Конституції України.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила поновити строк звернення до суду з цим позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнати незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади вчителя англійської мови УжгородськоїЗОШ № 6, поновити на посаді та відшкодувати їй суму середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з дня її звільнення, а саме з 25 грудня 2015 року і до дня поновлення на раніше займаній посаді в розмірі 3 175,00 грн за кожен місяць вимушеного прогулу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 пропущено строк звернення до суду із цим позовом та не доведено поважність причин пропуску.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди у своїх рішеннях надали оцінку діяльності адвоката, що є неприпустимим, так суди у своїх рішеннях зазначили, що з моменту видачі доручення до моменту подачі позову пройшло більше двох місяців, але саме з їх вини, яка полягала у ненаданні відповідей на адвокатські запити, адвокат позивача не зміг вчасно підготувати позовну заяву, тому і було пропущено строк подачі позовної заяви. Крім того, підставою для звільнення за пунктом 3 статті 41 КЗпП може бути не будь-який аморальний проступок, а такий, що не сумісний із продовженням цієї роботи, однак інцидент з аморальним проступком, який не сумісний із продовженням цієї роботи, ніяким чином не доведений. Також зазначає, що звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, не допускається без працевлаштування на іншу посаду, тому ОСОБА_3 не може бути звільнена не лише з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП, але й з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2017 року директором Ужгородської ЗОШ № 6 ОСОБА_6. подано заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, у яких директор Ужгородської ЗОШ № 6 просив відхилити її, посилаючись на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з наказом директора Ужгородської ЗОШ № 6

ОСОБА_6. від 31 серпня 2015 року № 43-к ОСОБА_3 призначена на посаду вчителя англійської мови з 01 вересня 2015 року до 27 травня 2016 року

(а. с. 13).

07 грудня 2015 року ОСОБА_3, перебуваючи в приміщенні вчительської разом з іншими вчителями, агресивно відреагувала на пораду вчителя ОСОБА_8 - вдарила колегу книгою з паперами по обличчю.

Згідно з протоколом зборів педагогічного колективу Ужгородської ЗОШ № 6

від 15 грудня 2015 року, на яких були присутні 52 педагоги, визнано поведінку ОСОБА_3, і особливо її фізичне насильство щодо колеги ОСОБА_8, несумісними із посадою вчителя та рекомендовано директору школи звернутися до управління освіти з поданням про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади у зв'язку з тим, що вона створює реальну загрозу для морального і психологічного здоров'я учнів та вчителів (а. с. 51-53).

18 грудня 2015 року директором Ужгородської ЗОШ № 6 ОСОБА_6. складено подання начальнику управління освіти Ужгородської міської ради, в якому були викладені обставини вищевказаної події та клопотання про звільнення позивача із займаної посади з 25 грудня 2015 року згідно із пунктом 3 статті 41 КЗпП «вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи» - за нанесення побоїв колезі. Некерованість та імпульсивність ОСОБА_3, її немотивована агресивність створюють небезпеку для життя і здоров'я учнів (а. с. 46-47).

Крім того, з цього подання вбачається, що батьки учнів 5-х класів часто зверталися до директора школи із скаргами про грубу, агресивну поведінку учителя

ОСОБА_3 на уроках по відношенню до учнів. У зв'язку із зверненням батьків

11 листопада 2015 року було видано наказ «Про проведення службового розслідування щодо дотримання педагогічної етики учителем англійської мови ОСОБА_3.» У ході розслідування були відвідані уроки позивача та проведено анонімне анкетування учнів 5-х класів (102 учні). За результатами анкетування було виявлено, що 35 учнів написали про те, що їх ображали на уроках англійської мови, ця обставина підтверджується скаргою ОСОБА_10, заявами ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та доповідною запискою практичного психолога

ОСОБА_13 (а. с. 41-42, 54-61).

26 листопада 2015 року з ініціативи директора школи проведено збори батьків учнів 5-х класів, про нормалізацію навчально-виховного процесу на уроках ОСОБА_3, що підтверджується копією протоколу батьківських зборів від 26 листопада

2015 року (а. с. 49-50).

З наявного в матеріалах справи копії акта, затвердженого директором Ужгородської ЗОШ № 6, вбачається, що ОСОБА_3 не розуміє та не бажає розуміти роз'яснення адміністрації школи щодо толерантного ставлення до учнів і не враховує їхні психологічні та вікові особливості (а. с. 48).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 має дитину ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто дитину до трьох років, що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а. с. 18).

Судами правильно встановлено, що ОСОБА_3 не могла бути звільнена з посади з урахуванням положень статті 184 КЗпП України, оскільки має дитину віком до 3-х років.

Наказ про звільнення з посади вчителя англійської мови Ужгородської ЗОШ № 6 ОСОБА_3 отримала 04 лютого 2016 року, що підтверджується її особистим підписом на цьому наказі (а. с. 14-15).

Позов про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу до суду подано 21 липня 2016 року, що підтверджено вхідним штампом суду (а. с. 5).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Встановлено, що трудові правовідносини між сторонами припинилися відповідно до наказу від 25 грудня 2016 року № 95-к, яким ОСОБА_3 звільнено з посади вчителя англійської мови на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що з моменту видачі доручення до моменту подачі позову пройшло більше двох місяців, але це відбулося у зв'язку з ненаданням відповідей на адвокатські запити, тому адвокат позивача не зміг вчасно підготувати позовну заяву та пропустив строк подачі позовної заяви, не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження зазначеного ні позивачем, ні її представником суду не надано, що є їх процесуальним обов'язком.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик