Справа № 363/3402/17 Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/2017/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 05.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухвалене в м. Вишгород 28 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове виселення,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про примусове виселення, просив примусово виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Заявлені вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2017 року йому належить квартира АДРЕСА_2. В даній квартирі проживала його тітка ОСОБА_4, яка померла 17 жовтня 2016 року, та проживає по теперішній час її співмешканець ОСОБА_3 без належної реєстрації.

Одержавши квартиру в спадщину, ОСОБА_2 не має змоги потрапити в квартиру, оскільки ОСОБА_3 відмовляється добровільно виселитися та врегулювати дане питання мирним шляхом, чинить опір, не допускає його до квартири, погрожує зруйнувати житлове приміщення. Відповідач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16 вересня 2004 року по теперішній час та може там проживати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що про факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується неотриманням відповідачем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з суду (а. с. 24). Про факт проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 є доказ отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з суду (а. с. 36).

02 березня 2018 року ОСОБА_2 повторно намагався потрапити до своєї квартири за адресою АДРЕСА_3, проте ОСОБА_3 фізично перешкоджав у доступі до квартири та не допустив позивача до квартири, мотивуючи відсутністю судового рішення, яке б надало позивачу це право, сусідами було підписано акт про недопуск до квартири. Даний доказ був складений 02 березня 2018 року, а тому не міг бути поданий до Вишгородського районного суду Київської області раніше, ніж він був складений.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що відповідач своїми діями, не повязаними з позбавленням володіння, порушує права ОСОБА_2 як власника квартири АДРЕСА_4.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 2017 року (а. с. 9).

Згідно довідок виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 21 листопада 2016 року № 1610 та від 09 листопада 2016 року № 2275, ОСОБА_3 зареєстрований в гуртожитку за адресою м. Вишгород вул. Б.Хмельницького 7 із 16 вересня 2004 року по теперішній час (а. с. 15 16).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 проживає в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_6, чим створює йому перешкоди в користуванні житлом.

Разом із тим, належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в звязку із його недоведеністю є правильними, а рішення законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги, що доказами проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є відмітка про отримання ним поштової кореспонденції з суду, направленої на цю адресу, та повернення до суду неврученого листа, направленого на адресу його реєстрації м. Вишгород, вул. Б.Хмельницького, 7-б є припущеннями, які не спростовують висновків суду першої інстанції, та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи до ухвалення судом першої інстанції рішення відсутні докази звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу проживання відповідача у належній йому квартирі та створення ОСОБА_3 перешкод в користуванні його житлом.

Позивачем у апеляційній скарзі надано додаткові докази акт про не допуск до квартири АДРЕСА_2 від 02 березня 2018 року, складений комісією в складі ОСОБА_5 (АДРЕСА_7) та ОСОБА_6 (АДРЕСА_8), які підписалися в тому, що в зазначеній квартирі на день складання даного акту фактично проживає ОСОБА_3 Даний доказ який не може бути оцінений апеляційним судом, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Таких виняткових випадків неможливості надання доказів до суду першої інстанції ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не зазначено, оскільки, як зазначено в позові та апеляційній скарзі, ним ще до предявлення позову вчинялися неодноразові спроби потрапити в квартиру, а отже ніщо не заважало позивачу зафіксувати аналогічним або будь-яким іншим чином обставини перешкоджання йому в цьому з боку відповідача.

Крім того, зазначений акт був складений після ухвалення судом першої інстанції рішення, відтак будь-яких висновків суду першої інстанції не спростовує.

Із цих же підстав апеляційний суд не надає оцінку додатковим доказам, що надані позивачем під час розгляду апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться лише до переоцінки доказів та до незгоди з рішенням та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

ОСОБА_7