Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 487/2217/17-ц

провадження № 61-15218 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року у складі судді Щербини С. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він працював на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму у ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту

Козонак В. М. за №144/о від 23 березня 2017 року «Про припинення трудового договору» його звільнено з вищевказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за скороченням чисельності штату. Підставою для звільнення указано наказ начальника Адміністрації «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від

17 січня 2017 року.

Зазначав, що його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем не було дотримано умов колективного договору щодо своєчасного повідомлення профспілки про заплановані звільнення, їх причини, строки проведення, кількість категорій працівників, яких це може стосуватися. Також ним не виконано обов'язок щодо проведення обов'язкових консультацій з профспілкою про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Підставою для скорочення чисельності штату стало укладення між ДП «Адміністрація морських портів України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «Альфа безпека» договору про надання послуг з охорони з 12 грудня 2017 року в порушення вимог статті 10 Закону України «Про морські порти України», якою передбачено обов'язкове створення та забезпечення функціонування Адміністрації морських портів України загонів охорони морського порту, а тому сторонні охоронні організації не наділені правами загону охорони морського порту, і можуть здійснювати лише допоміжні функції із забезпечення режиму порту. При цьому згідно постанови Кабінету Міністрів України № 937 від 11 листопада 2015 року охорона майна ДП «Адміністрація морських портів України» може здійснюватися на договірних засадах виключно органами поліції охорони.

Посилаючись на відсутність об'єктивних причин для скорочення чисельності штату на те, що його звільнення відбулося без отримання попередньої згоди профспілкової організації, членом якої він є, позивач просив поновити його на роботі та стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь

ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

14 466,34 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення, та без попередньої згоди профспілкової організації на його звільнення. При цьому на запит суду профспілковою організацією надано обгрунтований висновок про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог частини другої статті 40, частини першої статті 43, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення ОСОБА_4 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є законним та обгрунтованим. Надане за запит суду рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є обгрунтованим у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України, оскільки містить посилання на не урахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обгрунтуванння незаконності звільнення.

У березні 2018 року ДП «Адміністрація морських портів України» звернулось із касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року, і ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що відповідачем належно виконані вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки йому було запропоновано усі вакантні на підприємстві посади, від яких він відмовився. Матеріали справи не містять інформації, яка б підтверджувала членство позивача у виборному органі профспілки, крім того позивач в позовній заяві не посилається на порушення гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів. Рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору належним чином не аргументоване, не містить посилань на правове обгрунтування незаконності звільнення працівника, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

ДП «Адміністрація морських портів України» є неналежним відповідачем у справі, оскільки зобов'язання перед позивачем виникли саме у ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту).

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працював у Миколаївському морському порту, з 14 червня 2013 року його переведено до новоутвореного ДП «Адміністрація морських портів України» на посаду стрільця стрілкової команди ВОХОР, з 21 березня 2014 року переміщено на посаду стрільця стрілкової команди загону загальної охорони служби морської безпеки, з 17 грудня 2015 року - на посаду контролера команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, а з 23 серпня 2016 року - на посаду контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму.

Наказом т.в.о. начальника Адміністрації Миколаївського морського порту Єременко С. М. «Про внесення змін до штатного розпису» за № 30 від 17 січня 2017 року, в штатному розписі з 23 березня 2017 року скорочено 66 штатних одиниць команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму.

20 січня 2017 року ОСОБА_4 попереджено про наступне скорочення посади, цього ж дня йому запропоновано вакантні посади в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» згідно з переліком наявних вакантних посад в адміністрації, від якихОСОБА_4 відмовився, про що зроблено відповідну відмітку.

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту

Козонак В. М. за № 144/о від 23 березня 2017 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_4 звільнено з посади з 23 березня 2017 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штату.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів ДП «Адміністрація морських портів України», суди попередніх інстанцій дійшли законного та обгрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем положень статті 49-2 КЗпП України, є необгрунтованими, оскільки, у наданих актах відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій всього

ДП «Адміністрація морських портів України» не зазначено з якими вакансіями відповідач мав намір ознайомити позивача.

Крім того, судами встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, однак відповідач не звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції на виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації із запитом про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З аналізу частини сьомої статті 43 та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необгрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обгрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обгрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обгрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, така обгрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обгрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку посиланням відповідача на необгрунтованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що вони спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з протоколу засідання профкому від

26 жовтня 2017 року, який містить посилання на не урахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обгрунтування незаконності звільнення позивача, що відповідає положенням частини сьомої статті 43 КЗпП України та частині шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій тверджень відповідача про те, що ДП «Адміністрація морських портів України» не може бути належним відповідачем у справі, оскільки Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, якому надано право укладення трудових договорів з працівниками філії є безпідставними, оскільки згідно пунктів 3.1, 3.4 Положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від

18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом підприємства, не має статусу юридичної особи, дії, які вчиняють філією вчиняються від імені підприємства, яке в свою чергу несе відповідальність за всіма зобов'язаннями філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини справи, надано належну правову оцінку зібраним у справі доказамта правильно застосовано норми матеріально права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник