АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1025/18 Справа № 199/2584/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домоволодіння та ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 жовтня 2001 року його батько, ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 уклали шлюб. Після укладення шлюбу 17 жовтня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на імя відповідача придбали домоволодіння по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську. В подальшому земельна ділянка площею 0, 0455 га була приватизована ОСОБА_2

03 травня 2015 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську (Дніпро) та ? частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, які належали померлому у спільній сумісній власності подружжя.

Позивач зазначав, що у шестимісячний строк він звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та за оформленням спадкових прав на нерухоме майно, проте йому державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що у позивача відсутні правоустановлювальні документи на спірне домоволодіння та право власності на це домоволодіння зареєстровано за іншою особою.

Зважаючи на те, що спірне майно було придбане в шлюбі та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, позивач просив: визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську (Дніпро) та ? частини земельної ділянки вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську (Дніпро), які належали померлому ОСОБА_4 у спільній сумісній власності з ОСОБА_2

19.08.2017 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 рокузустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності залишено без розгляду за заявою ОСОБА_2

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину домоволодіння №11 по вул. Приміська у м. Дніпро, яке складається з: А-1-житловий будинок шл.бл.; Б-гараж; В-вбиральня цегл; Г-душ метал; Е- сарай дерев; Ж-навіс мет сітка; З-зливна яма; №1-7 споруди в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4;

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0455 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по вул. Приміська, 11 у м. Дніпро в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4 998, 0 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2017 року виправлено описку в рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року у справі № 199/3821/17, провадження № 2/199/97/17 шляхом викладення другого та третього абзацу резолютивної частини в новій редакції:

«Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину домоволодіння №11 по вул. Приміська у м. Дніпро, яке складається з: А-1-житловий будинок шл.бл. загальною площею 75,6 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м.; Б-гараж; В-вбиральня цегл; Г-душ метал; Е- сарай дерев; Ж-навіс мет сітка; З-зливна яма; №1-7 споруди в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4;

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0455 га, кадастровий номер :01:281:0003 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по вул. Приміська, 11 у м. Дніпро в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4.».

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому засіданні встановлено, що 05 жовтня 2001 року ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 уклали шлюб.

17 жовтня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на імя відповідача придбали домоволодіння по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську. Земельна ділянка площею 0,0455 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд була приватизована ОСОБА_2 29.12.2006 р.

03 травня 2015 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке належало померлому у спільній сумісній власності подружжя.

У шестимісячний строк позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та за оформленням спадкових прав на нерухоме майно, проте йому державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що у позивача відсутні правоустановлювальні документи на спірне домоволодіння та право власності на це домоволодіння зареєстровано за іншою особою.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно було придбане з власні кошти відповідачки та належить їй на праві власності, колегія суддів не може взяти до уваги, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім»ю встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, що потребують обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України.

За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.12.2006 р. № 74/9 земельна ділянка площею 0,0455 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську була приватизована ОСОБА_2.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки одним із подружжя в період шлюбу (2001 рік) придбано будинок по вул. Приміська, 11 у м. Дніпропетровську, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на ? частину житлового будинку. Так, як для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на ? частину житлового будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Вказане викладене в Постанові Верхового Суду України від 11 червня 2012 року.

Крім того, відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісного власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).

19.12.2015 року ОСОБА_4 залишив заповіт, згідно якого заповів ОСОБА_3 належну йому частку домоволодіння та замельної ділянки, що знаходяться за адресою: м. Дніпроептровськ, вул. Приміська, 11.

Зазначений заповіт в устновленому закону порядку не оскаржувався.

Таким чином, ОСОБА_4 належала ? частина спірного домоволодіння та земельна ділянкау розмірі частки права власності у спільному майні.

Крім того, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині вимог щодо визнання особистою приватною власністю земельну ділянку залишено без розгляду за її заявою (а.с.155) та ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 рокузустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в іншій частині вимог щодо визнання права власності також залишено без розгляду за її заявою (а.с.188).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв»язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_5