Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 766/5046/16-ц

провадження № 61-10741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

представник заявника - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: Перша херсонська державна нотаріальна контора, Херсонська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 листопада 2016 року у складі судді Ігнатенко О. Й. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. П., Базіль Л. В., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: Перша херсонська державна нотаріальна контора, Херсонська міська рада, у якій просила встановити факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю із січня 1995 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із 22/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Зі спадкодавцем вона проживала однією сім'єю із січня 1995 року до дня його смерті. Проживаючи разом, вони вели спільне господарство, здійснювали догляд за будинком і прибудинковою територією. Зазначає, що вона піклувалася про ОСОБА_5 та доглядала за ним, оскільки він хворів і потребував сторонньої допомоги, після смерті поховала його власним коштом.

Державний нотаріус Першої херсонської державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні відомості про те, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років. З огляду на це просила задовольнити заяву.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_5 проживали в одному будинку як його співвласники, тому підстав вважати, що між спадкодавцем і заявницею склалися сімейні відносини за обставин, зазначених нею, не можна.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд постановив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відносини зі спадкодавцем були подібними до відносин брата і сестри, і такі відносини не суперечать моральним засадам суспільства та відповідають приписам частини четвертої статті 3 СК України. Зазначає, що ОСОБА_3 не заявляла вимог щодо встановлення факту віднесення її до члена сім'ї спадкодавця, а просила встановити факт проживання однією сім'єю, що не є тотожним. Викладені доводи у заяві підтверджуються показами свідків. Висновки щодо спільного проживання у будинку заявника та спадкоємця як співвласників майна є припущеннями суду і спростовуються тим, що, проживаючи разом, вони вели спільне господарство, ОСОБА_3 здійснювали догляд за ОСОБА_5, будинком і прибудинковою територією.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу № 766/5046/16-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 20 лютого 2018 року справу № 766/5046/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

У статті 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Суди встановили, що ОСОБА_3, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю не менше як п'ять років до відкриття спадщини, зазначила, що у період з 1995 року по дня його смерті -ІНФОРМАЦІЯ_1 їх відносини були схожі на такі, що притаманні відносинам брата і сестри.

Частиною другою статті 59 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом рішення, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом рішення, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом рішення, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Кровної спорідненості ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не мають, заявник цього не довела, а суди не встановили. Також ОСОБА_3 не надала доказів того, що ОСОБА_5 і вона були пов'язані спільним побутом і мали взаємні права та обов'язки як члени сім'ї, тому правильним є висновок судів про те, що не має підстав вважати, що між спадкодавцем і заявником склалися сімейні відносини.

Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та з урахуванням наданих сторонами та іншими учасниками справи доказів у їх сукупності дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Мотиви касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не заявляла вимог про віднесення її до члена сім'ї спадкодавця, а просила встановити факт проживання однією сім'єю, що не є тотожним, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції і їм надано відповідну правову оцінку.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та залишення без змін рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило