Справа № 344/171/17
Провадження № 22-ц/779/673/2018
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Капущак С.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене головуючим суддею Островським Л.Є. 28 березня 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

05.01.2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначив, що за усною угодою в присутності свідка ОСОБА_4 він передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 євро для купівлі автомобіля за кордоном. Одержання відповідачем вказаної суми підтверджується розпискою від 30.06.2016 року. За перевезення автомобіля з-за кордону він пообіцяв відповідачу винагороду в розмірі 300 євро. Таким чином, відповідач зобовязався придбати автомобіль вартістю 4 700 євро. 04.07.2016 року відповідачем в м. Берлін було придбано автомобіль марки VOLKSWAGEN TOURAN, реєстраційний номер В2275А, вартістю 2 800 євро, який розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №633 від 20.09.2016 року визнано гуманітарною допомогою. Враховуючи вартість автомобіля та обіцяну винагороду відповідач повинен був повернути йому 1 900 євро, що згідно курсу НБУ станом на 05.01.2017 року еквівалентно 52 915,00 грн. Крім того, після отримання автомобіля він виявив, що автомобіль потребує дороговартісного ремонту коробки передач, за який він заплатив 550 доларів США та 2 747,39 грн., що разом в гривневому еквіваленті становить 17 432,39 грн. З наведених підстав позивач просив стягнути з відповідача 70 347,39 грн., з яких 52 915 грн. заборгованість за договором позики та 17 432,39 грн. вартість ремонту автомобіля.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач виконав взяті на себе зобовязання, купив та передав йому автомобіль, придбаний в м. Берлін, з необхідними документами, у звязку з чим його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На думку апелянта, такого висновку суд дійшов без урахування того, що фактично між ним та відповідачем склалися відносини, які містять ознаки договору комісії, адже згідно укладеної між ними усної угоди відповідач за його дорученням та за його рахунок, за винагороду, повинен був придбати для нього автомобіль, що мав відповідати наданим ним вказівкам. На виконання вищевказаної угоди він передав відповідачу кошти в розмірі 5 000 євро, що підтверджується розпискою від 30.06.2016 року, та пообіцяв винагороду в розмірі 300 євро. При цьому він дав відповідачу вказівку, що автомобіль має бути типу кросовер та повинен коштувати 4 700 євро. Відповідач відійшов від його вказівок та придбав для нього автомобіль вартістю 2 800 євро. При цьому відповідач не надав йому звіт про хід виконання доручення та не повернув різницю коштів в розмірі 1 900 євро. Крім того, враховуючи, що відповідач відійшов від його вказівок та придбав значно дешевший від їх домовленості автомобіль, який був зношеним та потребував дороговартісного ремонту коробки передач, відповідач повинен також відшкодувати йому вартість оплаченого ним ремонту. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не встановив суті правовідносин, що склалися між ним та відповідачем, та не застосував норму, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, рішення суду вважав законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що за усною угодою сторін позивач передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 євро для купівлі автомобіля. Факт отримання відповідачем вказаних коштів підтверджується наданою ним розпискою від 30.06.2016 року (а. с. 8).

04.07.2016 року відповідач в м. Берлін придбав для позивача автомобіль марки VOLKSWAGEN TOURAN, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер В2275А, вартістю 2 800 євро (а. с. 9-12, 14-15).

Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №633 від 20.09.2016 року вказаний автомобіль визнано гуманітарною допомогою (а. с. 13).

Також встановлено, що автомобіль перебував в ремонті, за який позивачем оплачено 550 доларів США та 2 747,39 грн. (а. с. 16-20).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 виконав взяті на себе зобовязання, купив та передав позивачу придбаний в м. Берлін автомобіль з необхідними документами, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до розяснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на статті 1046, 1049, 1059 ЦК України, зазначив, що за усною угодою він передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 євро для купівлі автомобіля за кордоном. За перевезення автомобіля з-за кордону він пообіцяв відповідачу винагороду в розмірі 300 євро. Таким чином, відповідач зобовязався придбати для нього автомобіль вартістю 4 700 євро.

Отже, фактично між сторонами склалися правовідносини, які випливають з договору комісії, які врегульовані главою 69 ЦК України (статті 1011-1028 ЦК України).

Таким чином, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення статей 1046, 1047 ЦК України є помилковим.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ч. 1 ст. 1014 ЦК України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Частиною встановлено, що комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

За змістом ч. 1 ст. 1022 ЦК України комісіонер після вчинення правочину за дорученням комітента зобов'язаний надати комітенту звіт і передати йому все одержане за договором комісії, а також повернути інше майно, передане йому комітентом для виконання договору. Закон не встановлює вимог щодо форми, змісту, строку та порядку надання комісіонером комітентові звіту, тому дане питання має регулюватися за домовленістю сторін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.07.2016 року відповідач в м. Берлін придбав для позивача автомобіль марки VOLKSWAGEN TOURAN, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер В2275А, вартістю 2 800 євро (а. с. 9-12, 14-15). Відповідач прийняв даний автомобіль і в подальшому розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №633 від 20.09.2016 року він був визнаний гуманітарною допомогою.

Таким чином, встановлено, що фактично договір комісії відповідачем виконаний, однак за нижчою ціною, ніж була погоджена сторонами.

Згідно пояснень ОСОБА_2, останній обіцяв відповідачу винагороду за купівлю та перевезення автомобіля з-за кордону в розмірі 300 євро.

Отже, з урахуванням вартості придбаного автомобіля в розмірі 2 800 євро та винагороди в розмірі 300 євро, відповідач повинен був повернути позивачу 1 900 євро. Однак, відповідач не повернув вказані кошти, а тому такі знаходяться у нього без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п. 3 ч. 3 вказаної статті положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Правильно встановивши ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 придбав для позивача автомобіль за ціною 2 800 євро, а не погодженою ними ціною 4 700 євро, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_3 різниці коштів в розмірі 52 915,00 грн., що згідно курсу НБУ станом на 05.01.2017 року становить 1 900 євро.

За наведених обставин та норм матеріального права апеляційний суд вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 17 432,39 грн. вартості ремонту автомобіля є правильним, оскільки здійснення ремонту автомобіля не було предметом договору сторін.

Доводи апелянта про те, що відповідач відійшов від його вказівок та придбав для нього значно дешевший автомобіль, який був зношеним та потребував дороговартісного ремонту коробки передач, який оплачений ним та повинен бути відшкодований відповідачем, не беруться судом до уваги, оскільки за змістом п. 2 ч. 1 ст. 1023 ЦК України обовязок оглянути майно, придбане для нього комісіонером, і негайно повідомити комісіонера про виявлені у цьому майні недоліки покладений на комітента (в даному випадку позивача).

Апелянт не надав належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про виявлені недоліки придбаного для нього автомобіля, доводи його апеляційної скарги з даного приводу є голослівними.

З огляду на викладене, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 17 432,39 грн. вартості ремонту автомобіля слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 вказаної статті якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи і позивач ОСОБА_2, і відповідач ОСОБА_3 є інвалідами другої групи (а. с. 6, 68), а тому на підстав п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору.

З урахуванням наведеного, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в розмірі 52 915,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 міської ради, вул. Тисменицька, 238/44, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2, зареєстрованого на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 міської ради, вул. Шкільна, 11, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, грошові кошти в розмірі 52 915,00 грн. (пятдесят дві тисячі девятсот п'ятнадцять гривень).

В решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 07.07.2018 року