Дата документу 11.12.2018
Справа № 501/218/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
11 грудня 2018 року м.Чорноморськ Одеської області
Іллічівський міський суд Одеської області.
Суддя Смирнов В.В.,
секретар судового засідання Кочкіна О.В.,
Справа №501/218/18.
Позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1,
вимоги позивача: про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,
представники учасників справи - не зявилися
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
ВСТАНОВИВ:
І. виклад позиції позивача.
09.12.2016 року через ускладнення матеріального стану викликане сімейними обставинами, та після виникнення сумніву в справедливості та прозорості умов договору, Позивачка направила лист з проханням визнати Договір недійним та повернути 37 000,00 грн., що були сплачені нею 08.12.2016р.
29.12.2017 року Відповідач відповів у листі, що погоджується визнати договір розірваним з 21.12.2016р., але відмовляється повернути 37 000,00 грн. мотивуючи це тим, що Договором у п. 12.1 ст. 12 передбачено, що Комісія за організацію Угоди поверненню не підлягає, а Авансовий платіж повертається частково.
Свої вимоги позивач обґрунтовує невиконанням відповідачем, належним чином взятих на себе зобовязань, визначених вищевказаним договором.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 138).
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 27.02.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с. 97).
Ухвалою судді від 25.08.2018 року було прийнято справу до свого провадження в звязку з відстороненням іншого судді від здійснення правосуддя (а.с. 131).
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 ЦПК), в судове засідання не зявився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.
08.12.2016 р. між Позивачкою та Відповідачем було укладено Договір фінансового лізину №1490 (далі - Договір), предметом якого був транспортний засіб Nissan Juke (а.с. 5-19, 59-66).
Відповідно заяви від 09.12.2016 року позивач ОСОБА_1 просила відповідача повернути виплачені кошти через сумніви в прозорості договору (а.с. 22, 72).
Згідно листа № 662 від 29.12.2016 р. позивачу було відмовлено в поверненні сплачених коштів (а.с. 23, 73).
V. Оцінка Суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Так, відповідно до п.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
В свою чергу, відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», а також Законом України «Про захист прав споживачів».
Так, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним.
Зокрема, за змістом частини пятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.
Також ч. 3 цієї ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено перелік умов договору, що є несправедливим, серед яких у пункті 4 вказується: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Так, відповідно до п. 12.1 Договору Лізингоодержувач, який не сплатив платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізінгодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. В такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого Авансового платежу та або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається. Тобто, Договір передбачає право Лізингодавця не повертати кошти на оплату, здійсненну Лізингоодержувачем, у випадку розірвання договору за ініціативою Лізингоотримувача.
В свою чергу, Договором не передбачається можливість отримання відповідної компенсації від Лізингодавця у випадку розірвання Договору з боку Лізингодавця. Наявність таких умов Договору свідчить про несправедливість Договору та нерівність його сторін.
Більш того, п. 3.2.6 Договору надає Лізингодавцю право розірвати даний Договір в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов даного Договору. Зокрема, п. 12.2 Договору передбачає, що Лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив Авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлений п. 9.3 даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансовий платіж за вирахуванням 20% (двадцяти відсотків) від суми сплаченого Авансового платежу, Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається.
В свою чергу, Договір знову не передбачає права Лізингоодержувача в одностороньому порядку розірвати договір та права вимагати відповідної компенсації у випадку невиконання Лізингодавцем умов Договору. Це свідчить про наявність істотного дисбалансу в правах сторін, що суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про недопущення несправедливих умов договору.
Також, відповідно до п. 9.1 Комісія за організацію Угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від Вартості Предмету лізингу у розмірі 10%, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладання Договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії Договору. В свою чергу, цей платіж не є лізинговим платежем передбаченим ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а фактично є платою за виготовленні типової форми договору. Через це Позивачка вважає плату несумірною та несправедливо високою.
Також, п. 9.4 Договору передбачає, що даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 50% від Вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених Авансових платежів до моменту купівлі Предмета Лізингу та передачі його Лізингоодержувачу.
Дані умови Договору передбачають встановлення жорстких обовязків у Позивачки у випадку зміни основної умови договору ціни Предмету Лізингу. Тому що у випадку збільшення Ціни Предмету Лізингу Позивачка не має можливості відмовитися від доплати, а зобовязана здійснити її або розірвати договір. В свою чергу, у випадку розірвання Договору Позивачка, як вже зазначалося вище, буде зобовязана сплатити штраф та позбавляється права вимагати повернення Комісії за супроводження Договору. В даному випадку Позивачка зазнає збитків і позбавляється вибору, оскільки будь-який варіант змушує її здійснювати виплати.
В свою чергу, у випаду зменшення ціни на Предмету Лізингу можливості зменшення Авансового платежу не передбачається, і, відповідно, Позивачка має сплатити суму вказану в Договорі.
Це знову таки є порушенням принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Ці умови договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними, оскільки її недійсність прямо передбачена ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачі».
Так, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачі» забороняє встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця
Також, п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачі» передбачає недійсність умов договору у випадку, якщо визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;
Все вищевказане свідчить про те, що на момент підписання Договір не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а через це відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» данні умови мають бути визнанні недійсними.
Більш того, п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Тому оскільки визнання вищевказаних положень Договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, Договір має бути визнаний недійсним у цілому.
Також, практика визнання таких договорів недійсними міститься в Постановах пленуму Верховного Суду України від 11 травня 2016 року, 8 червня 2016 року та 19 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Так, згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Виходячи з аналізу даного визначення договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
В свою чергу, відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Це означає, що даний Договір мав бути завірений нотаріально, але Позивачка на момент його підписання не знала про це, і її не було проінформовано представником Відповідача.
З урахуванням вищевказаного, даний Договір є нікчемним у звязку з недодержанням вимоги про нотаріальне посвідчення договору, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України. Результатом визнання договору недійсним є двостороння реституція передбачена ч. 1 ст. 216 ЦК України, а саме тому сплачені Позивачкою 3700 грн. мають бути їй повернені.
Більш того, дана думка підтверджується Постановою пленуму Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року.
Враховуючи наведене, Суд вважає, що позовні вимоги до ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф»про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,
1. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити.
2. Визнати Договір фінансового лізингу №1490 від 08.12.2016 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 недійсним.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Одеської області з дня отримання повного тексту.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Авто Лайф», місцезнаходження: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, буд. 17, оф. 107, , р/р 9 в АТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області ОСОБА_3