Ухвала

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/20027/15-ц

провадження № 61-30066ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «ДельтаБанк», Банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність іпотекодержателя.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2007 року акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 0101/0907/71-063, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних строком до 05 вересня 2032 року. Кредит наданий для розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором Банк та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, предметом якого є зазначена квартира.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі право вимоги за кредитним та іпотечним договором, укладеними з ОСОБА_3

Позивач стверджував, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 484 989,76 грн, з яких: 474 132,47 грн - сума заборгованості за кредитом, 10 857,29 грн - сума заборгованості за відсотками.

У зв'язку з викладеним ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності Банку на це майно.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2016 року позов задоволено.

У рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_3 щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 484 989,76 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 474 132,47 грн, сума заборгованості за відсотками - 10 857,29 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки: однокімнатну квартиру, загальною площею 31,74 кв. м, жилою площею 16,57 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на зазначену квартиру.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

08 травня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ПАТ «Дельта Банк» направило до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року, в якій просило скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що за період з 28 серпня 2015 року до 27 січня 2016 року ОСОБА_3 погасив прострочену заборгованість за кредитним договором, не відповідає дійсності, оскільки в зазначений період відповідач не в повному обсязі сплачував поточні платежі за договором, тобто допущено збільшення простроченої заборгованості, а не погашено її.

Також у касаційній скарзі зазначено, що висновки апеляційного суду про те, що строк повернення коштів за кредитним договором в повному обсязі ще не настав, а Банк не вимагає дострокового погашення кредиту, є помилковими, оскільки в позовній заяві Банк вимагає звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором, а не лише простроченої.

Крім того, у касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» порушувало питання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2018 року визнано наведеніПАТ «Дельта Банк» підстави для пропуску строку на касаційне оскарження постанови неповажними, а його касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в цій ухвалі недоліків.

На виконання вимог згаданої ухвали 27 липня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ПАТ «Дельта Банк» направило до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому стверджувало, що копію оскаржуваної постанови отримало лише 18 квітня 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Отримавши копію оскаржуваної постанови апеляційного суду 18 квітня 2018 року, позивач подав касаційну скаргу на неї в межах тридцятиденного строку - 08 травня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті), а тому, виходячи з положень наведеної норми закону, наявні підстави для поновлення ПАТ «Дельта Банк» пропущеного строку на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 06 вересня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (у подальшому ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 0101/0907/71-063, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних строком до 5 вересня 2032 року. Кредит наданий для розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк та позичальник уклали іпотечний договір, предметом якого є зазначена квартира.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з ОСОБА_3

Станом на 28 липня 2015 року в ОСОБА_3 утворилася заборгованість у розмірі 484 989,76 грн, з яких: 474 132, 47 грн - сума заборгованості за кредитом; 10 857,29 грн - сума заборгованості за відсотками.

При цьому прострочена заборгованість за кредитом на вказану дату складає: тіло кредиту 890, 64 дол. США, що еквівалентно 19 649, 55 грн; відсотки - 285,46 дол. США, що еквівалентно 6 297,90 грн.

08 серпня 2015 року позивач направляв відповідачу вимогу про виконання умов зазначеного кредитного договору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів факт наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком.

Скасовуючи зазначене заочне рішення та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний виходив з того, що позивач заявляв вимогу про повернення простроченої заборгованості в розмірі 1 176,1 дол. США в 30-денний термін, надіславши ОСОБА_3 08 серпня 2015 року відповідні листи, однак докази отримання листів відповідачем відсутні. При цьому Банк не змінював термін виконання зобов'язання та не вимагав дострокового повернення усіх коштів за кредитним договором, а лише звернув увагу боржника на те, що в разі незадоволення листа-вимоги, він буде вимушений захищати свої права шляхом позасудового врегулювання спору або з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд посилався також на те, що ОСОБА_3 вчинив дії, спрямовані на якнайшвидше погашення заборгованості, оскільки у період з серпня 2015 року до січня 2016 року сплатив Банку у рахунок погашення заборгованості за кредитом 1 850,00 дол. США, що еквівалентно42 015,34 грн, і таким чином, усунув порушення та ввійшов в графік платежів за кредитним договором.

При цьому в постанові апеляційного суду вказано, що термін повернення коштів за кредитним договором закінчується 05 вересня 2032 року, зазначена позивачем заборгованість за кредитним договором погашена, а позивач не змінював позов в частині розміру заборгованості, тому підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки немає, оскільки порушення основного зобов'язання було незначним та усунуто, не потягло заподіяння збитків іпотекодержателю та не змінило обсяг його прав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави є іпотека. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Проте відповідно до частини 3 статті 39 зазначеного Закону суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Враховуючи положення наведених норм законів, а також те, що апеляційний суд встановив, що ПАТ «Дельта Банк» вимагав дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, хоча допущене ОСОБА_3 порушення зобов'язанняза кредитним договором не завдало збитків іпотекодержателю і не змінило обсяг його прав, оскільки боржник вчиняв дії для погашення утвореної у нього заборгованості, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення частини 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку»та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваній постанові апеляційного суду висновків.

Крім того, як уже зазначалося, ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на неї за ним.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року, прийнятій у справі № 760/14438/15-ц, зробила висновок, який є обов'язковими для застосування судами,що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року визначено в розмірі 1 762,00 грн.

Таким чином, положення пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України підлягають застосуванню у разі, коли ціна позову у справі не перевищує 881 000 грн (1 762,00 грн Х 500).

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а апеляційний суд, розглядаючи справу з ціною позову, що не перевищує 881 000 грн, правильно застосовував норму права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394, статтею 390 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик