АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 червня 2018 року

м. Харків

справа № 635/5815/15-ц

провадження № 22-ц/790/2324/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків ,

з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 07 лютого 2018 року, під головуванням судді Панас Н.Л., в залі суду в с. Покотилівка,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2006 року з відповідача на його користь була стягнута заборгованість за договором позики від 17 червня 1996 року у розмірі 25250 грн., відсотки за прострочення виконання зобов"язання у розмірі 6817 грн.50 коп., судовий збір у розмірі 300 грн. Відповідач належним чином не виконував зазначене рішення суду і тому рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2012 року з відповідача на його користь було стягнуто збитки від інфляції за весь час прострочення в розмірі 14616 грн., 3% річних за весь час прострочення у розмірі 4810 грн.05 коп., судовий збір у розмірі 199 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 19745 грн.05 коп. До теперішнього часу рішення судів відповідачем не виконані. Тому позивач просив стягнути з відповідача на відшкодування втрат від інфляції - 65202 грн., 3% річних за прострочення виконання - 4663 грн. та відсотки за користування чужими грошима 16219 грн., загалом - 86084 грн.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат від інфляції основної суми боргу у розмірі 65202 грн., 3% річних - 4634 грн.43 коп., відсотки за користування чужими грошима - 16119 грн.60 коп., судовий збір - 860 грн.85 коп., а всього - 86816 (вісімдесят шість тисяч вісімсот шістнадцять) грн.88 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права. Вказує, що суми нарахувань здійснені позивачем без урахування позовної давності, адже строк виконання зобов'язань за взаємовідносинами між сторонами настав ще у 1997 році, а первісні рішення були ухвалені у 2006 та 2012 році, тоді як позивач звернувся до суду із позовом у 2015 році. Відповідачем було заявлено про пропуск позовної давності в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2006 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за договором позики у розмірі 25250 грн., відсотки за прострочу виконання зобов'язання у розмірі 6817 грн.50 коп. та державне мито у розмірі 300 грн. (а.с.7).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2012 року з відповідача на користь позивача були стягнені збитки від інфляції за час прострочення виконання зобов'язання в розмірі 14616 грн., 3% річних від присудженої судом до стягнення суми за весь час прострочення виконання зобов'язання у розмірі 4810 грн.05 коп., судовий збір у розмірі 199 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 19745 грн.05 коп. (а.с.8).

Згідно листа відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області №34/6567 від 29 липня 2015 року на виконанні у відділі знаходяться виконавчі листи за рішеннями Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2006 року та від 19 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу. Станом на 23 липня 2015 року на депозитному рахунку відділу відсутні суми, стягнені з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с.9).

До апеляційної скарги відповідачем додана постанова старшого державного виконавця Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Мазій М.А. від 21.02.2017 року про примусову передачу нереалізованого майна стягувачу при примусову виконанні зведеного виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа Харківського районного суду Харківської області від 01.10.2015 у справі № 635/5815/15-ц, виконавчого листа Харківського районного суду Харківської області від 16.11.2012 у справі № 2-5608/11, виконавчого листа Харківського районного суду Харківської області від 29.03.2006 у справі № 2-388. За змістом цієї постанови стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за зведеним виконавчим провадженням, було передано нереалізоване майно, 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Згідно статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст.259 ЦК). Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, на вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-157цс16)

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК). У частині першій статті 1048 ЦКзакріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умов, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Тому, за загальним правилом, позикодавець має право на одержання від позичальника суми позики та процентів від суми позики. При цьому розмір процентів передбачається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК). Такого роду правило спрямоване на охорону інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14

Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому три проценти річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача до суду з цим позовом судові рішення про стягнення коштів за договором позики загалом 51812 грн. виконані не були, строк пред*явлення виконавчих документів до виконання не сплинув.

Отже з відповідача на користь позивача в межах позовної давності за період з 04.08.2012 року по 04.08.2015 року підлягають стягненню інфляційні втрати і 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України.

Визначаючи суму інфляційних втрат суд першої інстанції помилково розрахував суму стягнення виходячи із курсу долара США на час звернення позивача до суду, в той час, як обчислення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України здійснюється шляхом множення індексів споживчих цін за спірний період.

Так, шляхом множення індексів споживчих цін за період з 04.08.2012 року по 04.08.2015 року встановлено, що інфляція за цей період сягнула 73,80 відсотків, тому інфляційні втрати позивача від невиконання відповідачем грошових зобов*язань, що виникли за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2006 року та рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2012 року становлять 38237,25 грн. (51812 грн. / 100% х 73,80%).

Сума 3% річних за ст. 625 ЦК України розраховані позивачем та судом вірно в межах позовної давності в сумі 4663 грн.

Розраховуючи відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції помилково виходив із загальної суми, що була стягнута судовими рішеннями, в той час, як проценти за договором позики від 17 червня 1996 року необхідно нараховувати на суму позики - 5000 доларів США.

Згідно з постановою НБУ №102 від 21.03.2012 року в період з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року діяла облікова ставка у розмірі 7,50%. Таким чином, за період з 04.08.2012 року по 09.06.2013 року розмір відсотків на суму позики буде становити 317,46 доларів США (5000 доларів США / 100 х 7,50% : 365 днів х 309 дні).

Згідно з постановою НБУ №209 від 06.06.2013 року в період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року діяла облікова ставка у розмірі 7%. Таким чином, за період з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року розмір відсотків на суму позики буде становити 61,36 доларів США (5000 доларів США / 100% х 7% :365 днів х 64 дні).

Згідно з постановою НБУ №315 від 09.08.2013 року в період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року діяла облікова ставка у розмірі 6,50%. Таким чином, за період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року розмір відсотків на суму позики буде становити 218,15 доларів США (5000 доларів США / 100 % х 6,50% : 365 х 245).

Згідно з постановою НБУ №212 від 14.04.2014 року в період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року діяла облікова ставка у розмірі 9,50%. Таким чином, за період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року розмір відсотків на суму позики буде становити 121,02 доларів США (5000 доларів США / 100 % х 9,50% : 365 х 93 )

Згідно з постановою НБУ №417 від 15.07.2014 року в період з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року діяла облікова ставка у розмірі 12,50%. Таким чином, за період з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року розмір відсотків на суму позики буде становити 203,76 доларів США (5000 доларів США / 100% х 12,50% : 365 х 119)

Згідно з постановою НБУ №719 від 12.11.2014 року в період з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року діяла облікова ставка у розмірі 14%. Таким чином, за період з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року розмір відсотків на суму позики буде становити 163,01 доларів США (5000 доларів США / 100. х 14% :365 х 85 )

Згідно з постановою НБУ №81 від 04.02.2015 року в період з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року діяла облікова ставка у розмірі 19,50%. Таким чином, за період з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року розмір відсотків на суму позики буде становити 69,45 доларів США (5000 доларів США / 100. х 19,50% : 365 х 26)

Згідно з постановою НБУ №154 від 02.03.2015 року в період з 04.03.2015 року по 05.06.2015 року діяла облікова ставка у розмірі 30%. таким чином, за період з 04.03.2015 року по 05.06.2015 року розмір відсотків на суму позики буде становити 386,30 доларів США (5000 доларів США / 100% х 30% :365 х 94).

Загальна сума відсотків в межах позовної давності становить 1540,51 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення судом першої інстанції 27.46 грн. за 1 долар США становить 42302 грн.

Між тим, в межах заявлених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 16219,28 грн.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції підлягає відповідній зміні, судові витрати перерозподілу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року - змінити в частині сум стягнення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування втрат від інфляції - 38237,25 грн., 3% річних - 4634 грн.43 коп., відсотки за договором позики - 16219,28 грн., витрати по сплаті судового збору - 620 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2018 року.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна