П о с т а н о в а

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 643/6032/16-ц

провадження № 61-10841 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - Науково-технічне приватне підприємство «Дінас»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» (далі - НТПП «Дінас») про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що у 2003 році НТПП «Дінас», як забудовник земельної ділянки, загальною площею 1,4856 га, що розташована по АДРЕСА_1, залучало третіх осіб до інвестування проекту з будівництва торгівельного комплексу, з якими було укладено відповідні договори на участь у дольовому будівництві нежитлової будівлі під торгівельний центр. 7 квітня 2004 року зі ОСОБА_4 був укладений договір на участь у дольовому будівництві, за умовами якого він зобов'язався здійснити фінансування будівництва нежитлових приміщень 1-го поверху загальною площею 850,9 кв. м та нежитлових приміщень 4-го поверху загальною площею 756,8 кв. м, які розташовані у нежитловій п'ятиповерховій будівлі спірного торгового центру по АДРЕСА_1.

18 листопада 2004 року з ОСОБА_5 був укладений договір на участь у дольовому будівництві, за умовами якого вона зобов'язалася здійснити фінансування будівництва нежитлових приміщень 1-го поверху загальною площею 1 110,6 кв. м та нежитлових приміщень 2-го поверху загальною площею 322,7 кв. м, розташовані у зазначеному вище торговому центрі.

12 травня 2005 року з ОСОБА_6 був укладений договір на участь у дольовому будівництві, за умовами якого він зобов'язався здійснити фінансування будівництва нежитлових приміщень 3-го поверху загальною площею 291,4 кв. м, нежитлових приміщень 4-го поверху, загальною площею 225,5 кв. м, нежитлових приміщень 5-го поверху, загальною площею 846,1 кв. м, та нежитлових приміщень 6-го поверху, загальною площею 196,0 кв. м, розташовані у вищевказаному торговому центрі.

27 січня 2004 року з ОСОБА_7 був укладений договір на участь у дольовому будівництві, за умовами якого він зобов'язався здійснити фінансування будівництва нежитлових приміщень 2-го поверху загальною площею 823,0 кв. м, та нежитлових приміщень 3-го поверху, загальною площею 757,9 кв. м, розташовані у зазначеному вище торговому центрі.

Відповідно до умов вищевказаних договорів на участь у дольовому будівництві планувалася здача відповідачем об'єкту будівництва до експлуатації не пізніше 28 лютого 2005 року. У зазначені строки будівництво торгівельного центру завершено не було. Відповідачем було подовжено строки будівництва спірного торгівельного центу до 31 грудня 2008 року. У зв'язку з подовженням строків було укладено додаткові угоди, якими у спірних договорах строк вводу торговельного центру до експлуатації був подовжений до 1 лютого 2009 року.

У 2007 році будівництво вказаного торговельного центру було завершено, але для введення торговельного центру до експлуатації необхідно було підключити його до міських комунікаційних мереж. Зі слів адміністрації відповідача, згідно з отриманими постійними технічними умовами для підключення торговельного центру до мережі електропостачання необхідно було провести значну реконструкцію існуючих мереж електропостачання. Зазначені кошти в видаткову частину вартості будівництва від початку включені не були, що в свою чергу призвело до необхідності додаткового фінансування інвестиційного проекту. Пропозиція відповідача здійснити додаткове фінансування проекту з будівництва торговельного центру ними підтримана не була, у зв'язку з тим, що погоджуючись інвестувати свої кошти у будівництво торговельного центру, всі розраховували на одну вартість квадратного метру нежитлових приміщень, а додаткове фінансування збільшувало цю вартість майже на 25 %. Після довгих суперечок відповідач взяв на себе обов'язок самостійно провести фінансування робіт з підключення торговельного центру до мереж електропостачання та здати торгівельний центр до експлуатації строком до 1 жовтня 2013 року, про що були укладені додаткові угоди.

Отже, обов'язок по фінансуванню будівництва спірного торгівельного центру позивачами виконаний у повному обсязі. Проте відповідач свого зобов'язання по введенню торгівельного центру до експлуатації та передачі їм у власність відповідних частин торгівельного центру не виконав, чим порушив умови відповідних договорів на участь у дольовому будівництві та права позивачів.

Позивачі вважали, що оскільки вони виконали у повному обсязі свої обов'язки з інвестування будівництва відповідних частин спірного торговельного центру, тому набули на ці частини майнові права, та право на реєстрацію за собою на них права власності.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили суд визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення № 1-15 1-го поверху загальною площею 850,9 кв. м, нежитлові приміщення № 1-24 4-го поверху загальною площею 756,8 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5» по АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення № 1-21 1-го поверху, загальною площею 1110,6 кв. м, та нежитлові приміщення № 1-19 2-го поверху, загальною площею 322,7 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «кл-6» за вищевказаною адресою, визнати за ОСОБА_6 право власності на нежитлові приміщення 1-22 3-го поверху, загальною площею 291,4 кв. м, нежитлові приміщення № 1-14 4-го поверху, загальною площею 225,5 кв. м, нежитлові приміщення № 1-17 5-го поверху, загальною площею 223,7 кв. м, та нежитлові приміщення № 1-10 6-го поверху, загальною площею 196,0 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі «кл-6» за вказаною вище адресою, та нежитлові приміщення № 1-34 5-го поверху загальною площею 622,4 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5», що знаходяться за зазначеною адресою; визнати за ОСОБА_7 право власності на нежитлові приміщення № 1-12 2-го поверху, загальною площею 823,0 кв. м, нежитлові приміщення № 1-9 3-го поверху, загальною площею 757,9 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5», що знаходяться за вказаною адресою.

Відповідач позовні вимоги визнав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 6 червня 2016 року у складі судді Майстренка О. М. позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення № 1-15 1-го поверху, загальною площею 850,9 кв. м, нежитлові приміщення № 1-24 4-го поверху загальною площею 756,8 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5» по АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення № 1-21 1-го поверху, загальною площею 1110,6 кв. м, та нежитлові приміщення № 1-19 2-го поверху, загальною площею 322,7 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «кл-6», що знаходиться за вказаною вище адресою, визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлові приміщення № 1-22 3-го поверху, загальною площею 291,4 кв. м, нежитлові приміщення № 1-14 4-го поверху, загальною площею 225,5 кв. м, нежитлові приміщення № 1-17 5-го поверху, загальною площею 223,7 кв. м, та нежитлові приміщення № 1-10 6-го поверху, загальною площею 196,0 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі «кл-6», та нежитлові приміщення № 1-34 5-го поверху загальною площею 622,4 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5», що знаходяться за зазначеною адресою, визнано за ОСОБА_7 право власності на нежитлові приміщення № 1-12 2-го поверху, загальною площею 823,0 кв. м, нежитлові приміщення № 1-9 3-го поверху, загальною площею 757,9 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. «км-5», що знаходиться за вищевказаною адресою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі взяті на себе зобов'язання за договором на участь у дольовому будівництві нежитлової будівлі під торгівельний центр по його фінансуванню виконали у повному обсязі. Проте відповідач свого обов'язку по введенню торгівельного центру до експлуатації та передачі у власність позивачів відповідних його часток не виконав, порушив умови укладених між сторонами договорів та права позивачів як власників спірного нерухомого майна. Отже, позивачі, виконавши у повному обсязі обов'язки з інвестування будівництва відповідних частин спірного торгівельного центру, набули на ці частини майнові права, та право на реєстрацію за собою цих прав, і мають право власності на новостворене майно (стаття 331 ЦК України).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та Національний банк України звернулися до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національного банку України задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, розглядаючи спір про визнання права власності за позивачами на спірне нерухоме майно, питання про залучення ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національного банку України до участі у справі не вирішив, спірне нерухоме майно згідно з витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек перебувало у останніх в іпотеці. Крім того, відповідно до іпотечного договору від 13 жовтня 2014 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національним банком України, спірні нежитлові приміщення також перебувають в іпотеці Національного банку України. Отже, питання про склад осіб, які беруть участь у справі вирішено не було, унаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити, так як рішенням суду вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі, а апеляційний суд згідно повноважень, передбачених ЦПК України, такі процесуальні дії виконати не може.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що їм не було відомо про наявність будь-яких інших заінтересованих осіб у справі, у тому числі ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національного банку України. 15 січня 2008 року рішенням господарського суду Харківської області за відповідачем було визнано право власності на спірний торговельний центр, після чого між ним та банком були укладені договори іпотеки. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2016 року рішенням господарського суду Харківської області від 15 січня 2008 року скасовано, у задоволенні позову НТПП «Дінас» відмовлено. Отже, їм не було відомо про наявність будь-яких осіб, крім відповідача, на чиї права та інтереси могло вплинути рішення суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року, якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. При цьому застосовуються положення статей 33-35 ЦПК України 2004 року.

ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національний банк України, звертаючись з апеляційною скаргою, посилалися на те, що спірне нерухоме майно, яке розташовано по АДРЕСА_1, загальною площе 6 180,9 кв. м, згідно з іпотечним договором від 12 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та НТПП «Дінас», іпотечним договором від 30 січня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Дінас», іпотечним договором від 13 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Дінас-сервіс», є забезпеченням за відповідними кредитними договорами.

Крім того, 13 жовтня 2014 року між Національним банком України та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» у забезпечення виконання кредитного договору від 13 жовтня 2014 року передало Національному банку України в іпотеку спірне нерухоме майно, яке розташовано по АДРЕСА_1.

Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в частині другій статті 17 Закону України «Про заставу», статтях 9, 10 Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір про визнання права власності за позивачами на спірне нерухоме майно, питання про залучення ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національного банку України, як іпотекодержателів до участі у справі не вирішив, оскільки спірне нерухоме майно згідно з витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек перебувало у останніх в іпотеці, тому рішення суду впливає на права та обов'язки останніх.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що питання про склад осіб, які беруть участь у справі вирішено не було, унаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити, так як рішенням суду вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі. ЦПК України вчинити такі процесуальні дії на стадії апеляційного провадження не передбачав.

Доводи касаційної скарги про те, що їм не було відомо про наявність будь-яких інших заінтересованих осіб у справі, у тому числі ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Національного банку України, не спростовують ті обставини, що рішенням суду вирішено питання про їх права та обов'язки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк