Провадження №2/521/5120/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказувала, що 22 грудня 2007 року між ОСОБА_1 з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач ОСОБА_1 передала у власність набувача ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2, в свою чергу, зобовязався довічно утримувати ОСОБА_1 на умовах та в порядку, що визначені договором.

Як свідчила сторона позивача, ніяких зобовязань за договором одразу після його укладення ОСОБА_2 не виконував, жодного разу після укладення договору ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 не бачила.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання від 22 грудня 2007 року, визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, зобовязати ОСОБА_2 повернути її вказану квартиру, а також визначити, що таке судове рішення є підставою для державної реєстрації 1/2 ідеальної частки квартири за ОСОБА_1

Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2018 року позов було задоволено, розірвано договір довічного утримання від 22 грудня 2007 року та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Однак, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2018 року, постановленою за заявою відповідача ОСОБА_2, заочне рішення суду від 06 грудня 2018 року було скасоване, а цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При новому розгляді справи позивач ОСОБА_1 не змінювала предмет або підстави позову.

Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 не скористався, відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не надходив. Водночас, відповідач заперечував проти заявленого позову.

Позивач ОСОБА_1 та представник особи у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представники ОСОБА_2 у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги не визнали, просили суд відмовити в позові повністю.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що 22 грудня 2007 року між ОСОБА_1 з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №54 (а.с. 6).

Відповідно до умов договору, відчужувач ОСОБА_1 передає у власність набувача ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 55,1кв.м., а ОСОБА_2, в свою чергу, бере на себе зобовязання довічно утримувати ОСОБА_1 (пункти 1, 6, 7 договору).

22 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 накладено заборону на відповідну частку квартири до припинення договору.

Майнові права набувача були належним чином зареєстровані в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відмітка реєстратора, датована 23 січня 2008 року.

Технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті від 05 жовтня 2007 року, складеному КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», реєстровий №46-к-162-61 (а.с. 7-8).

Як визначили сторони у пункті 6 договору, обовязок набувача майна ОСОБА_2 за надання відчужувачу ОСОБА_1 довічного утримання визначається у виді здійснення догляду та необхідної допомоги; забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; надання необхідних побутових послуг; забезпечення радіо, телевізійним та телефонним звязком; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; здійснення оплати комунальних послуг.

Згідно з пунктом 7 договору, вартість матеріального довічного забезпечення сторонами визначена у розмірі 760,00 гривень на місяць.

Правова позиція сторони позивача ґрунтується на тому, що відповідач ОСОБА_2 з моменту укладення договору нічого з передбачених видів надання довічного забезпечення не здійснював, у звязку з чим ОСОБА_1 вважає, що укладений договір довічного утримання підлягає розірванню. Перевіряючи обґрунтованість викладеної позиції, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За регламентацією ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо вимог ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як регламентує ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Суд зазначає, що між сторонами виникли зобовязальні договірні правовідносин, що врегульовані положеннями цивільного закону про довічне утримання (догляд).

Згідно зі ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Зважаючи на положення укладеного договору, набувач ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання забезпечувати ОСОБА_1 виходячи з погодженої та визначеної сторонами вартості такого забезпечення.

Пояснення і доводи позивача ОСОБА_1 в цілому підтвердили свідки сторони ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, 13 жовтня 1944 року, які були допитані в судовому засіданні 30 травня 2018 року, попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведені до присяги у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що у судовому засіданні 30 травня 2018 року свідки були допитані за участі сторони позивача. У звязку з неявкою ОСОБА_2, сторона відповідача при допиті свідків представлена не була.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо ОСОБА_8 проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Як наведено в параграфі 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28).

З метою забезпечення та утвердження принципу рівності усіх учасників судового процесу перед судом, за клопотанням сторони відповідача було ухвалене провести повторний допит свідків, а також допитати позивача ОСОБА_1 за її згодою як свідка в порядку статті 92 ЦПК України.

У судовому засіданні 29 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведена до присяги у встановленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_1 як свідок дала показання, що ОСОБА_2 з 2007 року умови договору не виконує та з моменту його укладення не допомагав. Разом з тим, на уточнюючі запитання сторони відповідача ОСОБА_1 пояснила, що грошові кошти за договором від ОСОБА_2 отримувала регулярно, інколи через його дружину або сина. У 2017 році відмовилась від отримання грошей та пояснила відмову зверненням до суду з позовом в листопаді 2017 року.

З огляду на правову позицію сторони позивача, що ОСОБА_2 не виконує умови договору з моменту укладення, ОСОБА_1 не змогла пояснити факт звернення з даним позовом лише в листопаді 2017 року, тобто майже через десять років.

Проаналізувавши показання допитаних свідків у їх сукупності та взаємозвязку, суд зазначає, що здебільшого вони ґрунтуються на словах самої ОСОБА_1 стосовно виконання умов договору довічного утримання з боку ОСОБА_2 Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 при повторному допиті 29 листопада 2018 року пояснили суду, що про укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізнались лише в листопаді 2017 році. У звязку з цим, достовірність таких показань в цій частині викликає обґрунтований сумнів.

Аналогічні за змістом показання свідків сторони позивача про те, що вони не бачили ОСОБА_2 за адресою постійного проживання ОСОБА_1, не можна вважати належними і достатніми доказами невиконання договору з боку відповідача.

Суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_4 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в будинку №46 по вулиці Космонавтів у місті Одесі, в той час як ОСОБА_1 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відтак, суд не може погодитись із обєктивністю подібних тверджень, оскільки вказані свідки не проживали разом з позивачем з моменту укладення договору довічного утримання, не були і не є сусідами ОСОБА_1

Укладений між сторонами договір довічного утримання не містить обовязку набувача постійно або періодично знаходитись разом з відчужувачем, не встановлює і не регламентує порядку відвідувань тощо.

Твердження свідків сторони позивача про купівлю для ОСОБА_1 продуктів харчування, ліків тощо, за її кошти чи за власні, письмовими доказами не підтверджено.

У обґрунтування заперечень проти позову, стороною відповідача надано графіки виплат ОСОБА_2 грошового матеріального забезпечення на користь ОСОБА_1 на підставі укладеного договору довічного утримання відповідно за 2008 рік, за 2009 рік, за 2010 рік, за 2011 рік, за 2012 рік, за 2013 рік, за 2014 рік, за 2015 рік та за 2016 рік (а.с. 174-182).

Графік за кожний з зазначених років виконаний на окремому аркуші, містить власноручне зазначення ОСОБА_1 суми щомісячного грошового забезпечення за кожний місяць відповідного року, власноручний підпис ОСОБА_1 за кожний місяць відповідного року про отримання такої суми, а також власноручне зазначення ОСОБА_1 про виконання ОСОБА_2 усіх умов договору довічного утримання та відсутність претензій.

Як випливає з накладної №8669 курєрської служби доставки ТОВ «Двадцять пять годин» від 27 листопада 2017 року, від ОСОБА_2 було доставлено ОСОБА_1 за договором довічного утримання 760,00 гривень та 740,00 гривень на ліки (а.с. 183).

Згідно з відомостями накладної №9011 курєрської служби доставки ТОВ «Двадцять пять годин» від 22 грудня 2017 року, ОСОБА_2 направляв ОСОБА_1 за договором довічного утримання 760,00 гривень та 20815,00 гривень інфляційних. Однак, у відомостях про отримувача курєром зазначення про відмову ОСОБА_1 отримати відправлення (а.с. 183).

При допиті в якості свідка 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 повністю підтвердила факти отримання грошей за період з 2008 по 2017 роки, складення графіків отримання коштів, власноручне підписання цих графіків та відмову від отримання відправлення в грудні 2017 року.

Свідок ОСОБА_7 є сусідкою ОСОБА_1, проживає в тому ж ІНФОРМАЦІЯ_6, поверхом вище. При первісному та повторному допиті ОСОБА_7 свідчила, що допомагала ОСОБА_1 у вирішенні побутових питань: інколи могла приготувати їжу, купити продукти харчування, допомогти із купанням, зробити укол тощо.

Але суд не може погодитись із тим, що наведені обставини мають оцінюватись як достатні докази невиконання договору довічного утримання з боку ОСОБА_2

Суд установив, що особові рахунки для оплати комунальних послуг на ОСОБА_2 не переоформлювались. Сторонами не заперечувалась та обставина, що власником іншої 1/2 ідеальної частки спірної квартири АДРЕСА_1 є онук позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 Втім, з показань ОСОБА_6, допитаного як свідка, та відомостей паспортного документа особи випливає, що він постійно проживає та зареєстрований за іншою адресою.

Посилання сторони позивача про оплату комунальних послуг сусідами та родичами ОСОБА_1, за її кошти чи за власні, письмовими доказами не підтверджено.

Як зазначалось, правова позиція ОСОБА_1 полягає в тому, що ОСОБА_2 в цілому не виконував зобовязання за укладеним договором з моменту його укладення в 2007 році, в тому числі не сплачував ніяких грошей. Разом з тим, представник позивача посилався, що відповідач не виконав зобовязання в частині індексації вартості щомісячного грошового забезпечення та надала суду відповідні арифметичні розрахунки (а.с. 71-173). Але в рамках даної цивільної справи ОСОБА_1 вимог щодо стягнення заборгованості за щомісячним грошовим забезпеченням не заявлялось, у звязку з чим відповідне питання не є предметом судового розгляду на підставі частини 1 статті 13 ЦПК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання. У звязку з цим, відсутні підстави для задоволення похідних вимог сторони про визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, зобовязання ОСОБА_2 повернути їй вказану квартиру, а також визначення, що судове рішення є підставою для державної реєстрації 1/2 ідеальної частки квартири за ОСОБА_1

Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у звязку із висновком суду про відмову в позові, понесені судові витрати покладаються на позивача ОСОБА_1 та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Одеської області або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дату складення повного судового рішення 11 грудня 2018 року.

Повні відомості про учасників справи згідно зі ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 65000, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2 65000, АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя: І.В. Плавич