Справа № 752/5794/18
Провадження № 2/752/3803/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23.08.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Конельської А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства" Укрмедпром" про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов"язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, зазначивши, що наказом № 9 від 01.09.2017 р. була звільнена з посади юрисконсульта ПАТ «Укрмедпром», у зв'язку з невідповідністю працівника виконувані роботі протягом строку випробування за п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що її відповідність займані посаді відповідає вимогам посадової інструкції та п. 19 Положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи, організації, затвердженого постановою КМ України від 26.11.2008 р. № 1040. Вважає, що фіксування невідповідності її виконувані роботі здійснювалось у незаконний спосіб. Зазначає, що в момент звільнення її не було ознайомлено із підставами та причинами звільнення, а трудову книжку не було видано з вини підприємства, а факт можливості отримання трудової книжки по пошті не було їй роз'яснено. Вказує, що на момент звільнення була вагітною, отже, її звільнення було неприпустимим у силу ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Позивач просить визнати її звільнення згідно наказу № 9 від 01.09.2017 р. таким, що відбулось без законної підстави, поновити її на посаді юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34517,25 грн. та зобов'язати особу відповідальну за ведення трудових книжок внести відповідні записи до її трудової книжки (т. 1, а.с. 2-9).

Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1, зазначивши, що вона не проявила відповідних фахових знань та навичок, які необхідні для здійснення її професійної діяльності, порушувала трудову дисципліну та вимоги посадової інструкції, не виконувала доручення та вимоги безпосереднього керівника. Зазначає, що її звільнення та вручення трудової книжки відбулось із дотриманням вимог діючого законодавства, а трудову книжку ОСОБА_1 не було вручено у зв'язку з її відмовою. Вказує, що про факт вагітності вона не повідомила адміністрацію ПАТ «Укрмедпром» та нею обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки за вимогами ч. 3 ст. 184 КЗпП України роботодавця може бути зобов'язано тільки працевлаштувати вагітну на іншу посаду. Вважає, що Позивачем вимоги, щодо внесення запису до трудової книжки заявлені із порушенням процесуального законодавства, без визначення відповідача у цій частині. Відповідач просив застосувати строки позовної давності та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, у зв'язку із спливом строків позовної давності, відсутності правових підстав для задоволення позову та пред'явлення позовних вимог, у спосіб який суперечить вимогам діючого законодавства (т. 1, а.с. 100-107).

Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, у який від вказує, що ОСОБА_1 була обізнана та отримала наказ № 9 від 01.09.2017 р. про її звільнення. Трудову книжку отримати вона відмовилась. Незважаючи на скорочені строки позовної давності встановлені ст. 233 КЗпП України, вона обрала невірний спосіб поновлення на посаді, шляхом звернення до МОЗ України, а не до відповідного суду. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 про факт звільнення було відомо у вересні 2017 р., звернення її до суду у березні 2018 р. відбулось із порушенням строку позовної давності. Відповідач просить застосувати до позову ОСОБА_1 строки позовної давності, у зв'язку з чим просить у позові відмовити (т. 1, а.с. 38-44).

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача - ПАТ «Укрмедпром» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив задовольнити заяву про застосування строків позовної давності, а в задоволенні позову просив відмовити.

Суд, дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» відповідно до наказу від 18 липня 2017 р. № 7 зі строком випробування 2 місяці (т.1., а.с. 108).

29.09.2017 р. начальником юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» на ім'я в.о. генерального директора подано доповідну записку із пропозицією звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, як такої, щодо якої встановлена невідповідність працівника виконуваній роботі протягом строку випробування (т.1., а.с. 109 - 117). Зазначену доповідну записку було направлено ОСОБА_1, про що зазначене в її позові та підтверджується матеріалами справи (т. 1, а.с. 198 - 204).

29.08.2017 р. ПАТ «Укрмедпром» складено повідомлення про звільнення з посади у зв'язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування (т.1, а.с. 190). Від ознайомлення та підписання повідомлення про звільнення ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить акт № 1 від 29.08.2017 р (т.1, а.с. 191).

01.09.2017 р. ПАТ «Укрмедпром» було запропоновано ОСОБА_1 ознайомитись із наказом № 9 від 01.09.2017 р. про звільнення з посади юрисконсульта з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із встановленням невідповідності працівника виконуваній роботі протягом строку випробування. Від ознайомлення та підписання наказу ОСОБА_1 відмовилась, у зв'язку з чим його зміст було оголошено уголос під аудіофіксацію, про що складений акт про відмову від ознайомлення та підписання наказу про припинення трудового договору № 1 від 01.09.2017 р. (т.1., а.с. 192, 193, т. 2, а.с. 65).

01.09.2017 р. ПАТ «Укрмедпром» було запропоновано ОСОБА_1 отримати трудову книжку. Від отримання трудової книжки ОСОБА_1 відмовилась та підпис в журналі книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них не поставила, про що було складено акт № 2 від 01 вересня 2017 р. (т.1, а.с. 63).

01.09.2017 р. ПАТ «Укрмедпром» листом № 05/268 ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та копію наказу № 9 від 01 вересня 2017 р. Лист був отриманий 11.09.2017 р. особисто ОСОБА_1, про що свідчить її особистий підпис на корінці повідомлення (т.1, а.с. 46, 47).

03.10.2017 р. ОСОБА_1 до МОЗ України подано скаргу щодо її безпідставного звільнення, в якому вона просила її поновити на займаній посаді (т.1 а.с. 49-52), у задоволення якої їй МОЗ України відмовлено (т. 1 а.с. 24).

11.10.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до лікарні та за результатами ультразвукового обстеження дізналась про свою вагітність (т.1., а.с. 13).

ОСОБА_1 до Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві подано заяву від 13 грудня 2017 р. про вчинення злочину за ст. 172 КК України (т.2., а.с. 25-30).

19.12.2017 р. ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Державної служби України з питань праці (т. 2., а.с. 20-24).

12.02.2018 р. до ПАТ «Укрмедпром» надійшла заява ОСОБА_1 від 09 лютого 2018 р. щодо направлення їй трудової книжки на адресу вказану в заяві (т. 1 а.с. 19). Трудову книжку ОСОБА_1 направлено 15.02.2018 р. листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та її отримано нею особисто 20.02.2018 р. (т. 1 а.с. 46).

Відповідно до ст. 26 КЗпП України, п ри укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Вимогами ст. 27 КЗпП України визначено, що с трок випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» відповідно до наказу від 18 липня 2017 р. № 7 зі строком випробування 2 місяці (т.1., а.с. 108)

Статтею 28 КЗпП України визначено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

У зв'язку із невідповідністю ОСОБА_1 виконуваній роботі протягом строку випробування за фактами зазначеними у доповідні записці та доданими до неї документах (т. 1., а.с. 109 - 187), 29.08.2017 р. повідомлено про звільнення з посади (т.1, а.с. 190) та наказом № 9 від 01.09.2017 р. її звільнено у порядку п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1., а.с. 6). Суд не може надати правової оцінки якості виконуваної роботи ОСОБА_1, але приймає до уваги те, що нею допускались порушення виконавської дисципліни, про що свідчать акти про відсутність її на робочому місці від 15.08.2017 р. (т.1. а.с. 205) та від 16.08.2017 р. (т.1. а.с. 206); відмови від виконання доручень безпосереднього керівника, про що свідчить акт про відмову від виконання доручення безпосереднього керівника від 16.08.2017 р. (т.1. а.с. 207, 208); відмови від отримання службових документів, про що свідчить акт про відмову від отримання службового документ № 1 від 15.08.2017 р. (т. 1 а.с. 209) та № 2 від 16.08.2017 р. (т.1. а.с. 210); привласнення службових документів, про що свідчить акт про відсутність документів від 18.08.2017 р. (т.1 а.с. 137). Зазначене підтверджує факт невідповідності ОСОБА_1 виконуваній роботі протягом строку випробування.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, з вільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

11.10.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до лікарні та в результаті ультразвукового обстеження дізналась про свою вагітність (т.1., а.с. 13). У порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК ОСОБА_1 не надала доказів того, що на момент її звільнення подала адміністрації ПАТ «Укрмедпром» документи або інформацію, які свідчать про її вагітність. Діюче законодавство не вимагає обов'язку витребовувати у працівника документи та інформації щодо його вагітності, що кореспондує обов'язок надання таких відомостей саме на працівника, тому як саме працівник володіє такими відомостями.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Аналіз ст. 416 ЦПК України, пп. 7 п. 1 р. XIII «Перехідні положення» ЦПК України, ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить про обов'язковість висновків Верховного суду. У аналогічній справі, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 р. у справі № 759/19440/15-ц встановлено, що звільнення вагітних жінок можливе, однак провадиться з обов'язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі, якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов'язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі. За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов'язання по її працевлаштуванню.

Суд погоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 р. у справі № 759/19440/15-ц, що ОСОБА_1 повинна була звернутись до суду із позовом не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов'язання по її працевлаштуванню. Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 обрано невірний засіб захисту свого порушеного права, отже її позов не може бути задоволений.

Факт безпідставності позовних вимог ОСОБА_1, щодо поновлення на посаді юрисконсульта ПАТ «Укрмедпром» свідчить про безпідставність позовних вимог щодо нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 34517,25 грн. та зобов'язання особи відповідальної за ведення трудових книжок внести відповідні записи до її трудової книжки.

Крім того, суд враховує подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності (т. 1, а.с. 38-44).

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 9 ЦК України визначено, що п оложення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Правова позиція щодо того, що строки визначені ст. 233 КЗпП України є строками давності, яки врегульовуються гл. 19 ЦК України (позовна давність) вбачається також із практики Верховного суду (постанови Верховного суду від 16 січня 2018 р. № 490/9707/14-ц, від 19 березня 2018 р. № 537/515/17-ц, від 14 лютого 2018 р. № 567/8/16-ц).

Відповідно до ст. 253 ЦК України, п еребіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що п еребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про факт ознайомлення ОСОБА_1 із наказом № 9 від 01 вересня 2017 р. вбачається із акту про відмову від ознайомлення та підписання наказу про припинення трудового договору № 1 від 01.09.2017 р. та аудіофіксації (т.1., а.с. 192, 193, т. 2, а.с. 52-60, 65), листа ПАТ «Укрмедпром» № 05/268 від 01.09.2017 р. яким копія наказу була направлена ОСОБА_1 та нею отримана особисто (т.1, а.с. 46, 47), ознайомлення з фактом звільнення в особовій картці ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 227-228).

Момент вручення трудової книжки ОСОБА_1 не може вплинути на перебіг строків давності, оскільки вона відмовилась її отримати, що убачається із акту № 2 від 01 вересня 2017 р. та аудіофіксації (т.1, а.с. 63, т. 2, а.с. 52-60, 65). Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 не передбачає можливості вручення трудової книжки працівнику, у разі відмови від її отримання, у спосіб інший крім направлення її поштою, але тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.1, 4.2. Інструкції). Враховуючи відсутність згоди ОСОБА_1 про направлення трудової книжки поштою, адміністрація ПАТ «Укрмедпром» не мала правових підстав для такого направлення, аж до моменту надання такої згоди відповідною заявою (т. 1 а.с. 19).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 276 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 141, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 27, 28, 40, 184, 232, 233 КЗпП України, ст. 253, 256, 258, 261, 276 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрмедпром" про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов"язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скаргии,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Головуючий суддя Чередніченко Н.П.