Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 676/1052/14-ц

провадження № 61-6809св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: відділ Держземагентства у Кам'янець-Подільському районі Хмельницької області, Кам'янська сільська рада Кам'янець-Подільського району Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року у складі судді Семенюк В. В. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Фанди В. П., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства у Кам'янець - Подільському районі Хмельницької області, Кам'янська сільська рада Кам'янець - Подільського району Хмельницької області, про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що земельна ділянка площею 0,0484 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності в рівних частках. При цьому позивач є власником земельної ділянки площею 0,0520 га, а відповідач - власником земельної ділянки площею 0,0521 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за зазначеною адресою. Зазначені три земельні ділянки знаходяться в межах одного домоволодіння та є суміжними між собою. Проте відповідач самовільно відгородив частину спільної земельної ділянки площею 0,0012 га та використовує її для власних господарських потреб, внаслідок чого фактична конфігурація та площа земельної ділянки не відповідає площі та конфігурації, вказаній у правовстановлюючих документах. Крім того, ОСОБА_4 переніс огорожу власної земельної ділянки, самовільно зайнявши частину земель загального користування по АДРЕСА_2, чим унеможливив позивачу проїзд до його земельної ділянки.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_4 на своїй земельній ділянці, в безпосередній близькості від житлового будинку займається бджільництвом, пасіка не зареєстрована у встановленому порядку та нараховує одинадцять вуликів. Наявність такої кількості бджіл створює позивачу та членам його сім'ї значні незручності у проживанні та користуванні земельними ділянками та завдає шкоди їхньому здоров'ю.

Враховуючи наведене, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив:

усунути перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0012 га по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, шляхом демонтажу встановленої внутрішньої огорожі;

усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0484 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, шляхом перенесення зовнішньої огорожі цієї частини земельної ділянки до межі земельної ділянки, що відповідатиме державному акту на право власності на земельну ділянку;

усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0520 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, шляхом перенесення частини огорожі земельної ділянки ОСОБА_4 з частини земель загального користування по АДРЕСА_2;

зобов'язати відповідача перенести всі наявні вулики із бджолиними сім'ями із земельної ділянки по АДРЕСА_1 за межі житлового масиву с. Кам'янка на відстань не менше 300 метрів.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0012 га по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року серії НОМЕР_1, шляхом демонтажу встановленої внутрішньої огорожі цієї частини земельної ділянки, що відповідатиме державному акту на право власності на земельну ділянку.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельної ділянки площею 0,0484 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 липня 2005 року серії НОМЕР_1, шляхом перенесення зовнішньої огорожі цієї частини земельної ділянки до межі земельної ділянки, що відповідатиме державному акту на право власності на земельну ділянку.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельної ділянки площею 0,0520 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 серпня 2004 року серії НОМЕР_2, шляхом перенесення частини огорожі земельної ділянки ОСОБА_4 з частини земель загального користування - заїзду з південної сторони земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що відповідатиме державному акту на право власності на земельну ділянку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 самовільно зайняв належні позивачу та сільській раді частини земельної ділянки, чим порушив права позивача. При цьому суд послався на висновки судової будівельно-технічної експертизи від 21 листопада 2014 року щодо порушення відповідачем меж, площ та конфігурацій земельних ділянок, які не відповідають державним актам на право власності на землю.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач самовільно захопив належну позивачу частину земельних ділянок та земельну ділянку загального користування - частину АДРЕСА_2, що утруднює заїзд. Крім того, позивач відмовився від проведення експертизи для з'ясування даних, за допомогою яких можна було б ідентифікувати зайняті відповідачем земельні ділянки. Також позивач не довів, що наявність у відповідача пасіки обмежує його права належним чином користуватися спірною земельною ділянкою.

У березні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, шляхом перенесення огорожі земельної ділянки до межі земельної ділянки, що відповідатиме державному акту на право власності на земельну ділянку. Також змінити рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, зобов'язавши ОСОБА_4 перенести всі наявні вулики із бджолиними сім'ями із земельної ділянки по АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що апеляційний суд відмовив у позові, не спростовуючи факту порушення прав позивача на користування спірними земельними ділянками, крім того, для усунення порушень, виявлених за наслідками судової будівельно-технічної експертизи, необхідно винести в натурі межі земельних ділянок і відновити межові знаки. Обставини, що бджоли із пасіки відповідача перешкоджають позивачу користуватися ділянкою, спричиняють укуси, підтверджені в судових засіданнях показами свідків та фото таблицями, проте суди не надали цим доказам жодної правової оцінки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції ,- без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 214, 316 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 земельна ділянка площею 0,0484 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності в рівних частках.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянок серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0520 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0521 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Зазначені три земельні ділянки знаходяться в межах одного домоволодіння та є суміжними між собою, при цьому житловий будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним, а тому класифікується як багатоквартирний житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира.

Відповідно до частини третьої статті 42 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Порядок користування земельною ділянкою прибудинкової території житлового будинку по АДРЕСА_1 між співвласниками квартир не встановлювався, тобто сторони у справі мають право на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою прибудинкової території житлового будинку на рівні, як співвласники земельної ділянки та власники квартир у цьому будинку.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21 листопада 2014 року № 45/14 вбачається, що фактична площа і конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, не відповідає площі і конфігурації цієї земельної ділянки, вказаної у державному акті на право власності на зазначену земельну ділянку та даним державного земельного кадастру, тобто менша на 5,0 кв. м.

Фактична площа і конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, не відповідає площі і конфігурації цієї земельної ділянки, вказаної у державному акті на право власності на зазначену земельну ділянку та даним державного земельного кадастру, тобто більша на 59 кв. м.

Фактична площа і конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, не відповідає площі і конфігурації цієї земельної ділянки, вказаної у державному акті на право власності на зазначену земельну ділянку та даним державного земельного кадастру, тобто менша на 6,0 кв. м.

Вимоги державних будівельних норм і державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів ОСОБА_4 при розміщенні пасіки на його земельній ділянці по АДРЕСА_1 не дотримані.

Для усунення порушень, виявлених за наслідками експертизи, необхідно винести в натурі границі (межі) земельних ділянок та відновити межові знаки, а також звернутися в органи управління з питань ветеринарної медицини, органи санітарно-епідеміологічного контролю, органи місцевого самоврядування, які повинні обстежити пасіку, земельну ділянку та надати відповідні висновки.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

При цьому відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У позовній заяви, висновку експерта та інших матеріалах справи не зазначено, де саме відбулося захоплення частин земельної ділянки, якої площі, не зазначено координати поворотних точок, де відбулося порушення меж земельних ділянок, позивачем не доведено, що саме відповідач самовільно захопив належну позивачу частину земельної ділянки та земельну ділянку загального користування, оскільки у висновку експертизи, який поскладений в основу рішення суду першої інстанції, зазначено лише про невідповідність площ і конфігурацій земельних ділянок державним актам та даним державного земельного кадастру.

При цьому суд апеляційної інстанції роз'яснював сторонам вимоги частини четвертої статті 10 ЦПК України, їх права та обов'язки та попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, проте позивач відмовився від проведення експертизи для з'ясування даних, за допомогою яких можна було б ідентифікувати зайняті відповідачем земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про бджільництво» фізичні та юридичні особи розміщують пасіки на земельних ділянках, які належать їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 листопада 2014 року встановлено, що вимог державних будівельних норм і державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів ОСОБА_4 при розміщені пасіки на його земельній ділянці по АДРЕСА_1 не дотримано.

Пунктом 1.3 Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл, затвердженої наказом Головного державного інспектора ветеринарної медицини від 30 січня 2001 року № 9, територію стаціонарної пасіки огороджують, обсаджують

плодовими деревами і кущами. Відведення земельних ділянок для

розміщення такої пасіки необхідно погоджувати з органами державного управління з питань ветеринарної медицини і місцевими органами влади.

Відповідно до записів ветеринарно-санітарного паспорта пасіки, виписаного на ім'я ОСОБА_4 від 07 серпня 2014 року, пасіка знаходиться у задовільному стані і відповідає санітарно-ветеринарним вимогам, вона знаходиться на присадибній земельній ділянці та складається з 12-ти бджолосімей, обладнана необхідним інвентарем, на пасіці проводяться всі міроприємства згідно з епізоотичним станом.

При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог про те, що наявність у відповідача пасіки обмежує його право належним чином користуватися земельною ділянкою, позивач не звертався з цього приводу зі скаргами в органи санітарно-епідеміологічного контролю та органи місцевого самоврядування.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що апеляційним судом не спростовано факт порушення прав позивача з боку відповідача на користування спірними земельними ділянками не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що бджоли із пасіки відповідача перешкоджають позивачу користуватися належною йому земельною ділянкою, спричиняють укуси йому та членам його родини, оскільки позивачем не надано доказів звернення за медичною допомоги з цього приводу, а надані фото не можуть бути доказами на підтвердження цього.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду, яким повністю скасовано рішення суду першої інстанції, - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик