Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21870/15-ц

провадження № 61-9130св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року у складі судді Даниленко В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 003-2900/840-0086, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі - 300 000,00 дол. США строком до 10 вересня 2037 року, зі сплатою 11,95 % річних. Цільове призначення кредиту - придбання майна: садового будинку та земельної ділянки у АДРЕСА_1. З 15 липня 2008 року відсоткова ставка за кредитом становить 12,95 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором, 10 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 1759. Відповідно до умов договору іпотеки відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме садовий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок.

Відповідач скористався кредитними ресурсами, але своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 липня 2013 року, яким рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2012 року змінено, позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 003-2900/840-0086 в сумі 400 686,65 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 3 199 282,56 грн, в решті позову відмовлено.

На час звернення ПАТ «Універсал Банк» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2012 року у справі № 2-452/12 не виконав, загальний розмір заборгованості на 20 січня 2015 року становить 528 098,29 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8 348 019,34 грн.

Посилаючись на викладене, банк просив у рахунок часткового погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 003-2900/840-0086 звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, а саме: на садовий будинок в АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок, за ціною 2 405 300,00 грн та судові витрати в сумі 3 654,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року позов задоволено.

У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 003-2900/840-0086, що на 20 січня 2015 року становить 528 098,29 дол. США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 8 348 019,34 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1759, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1, позначеного літерою «А» у плані, загальною площею 166,80 кв. м, житловою площею 53,90 кв. м, побудований у 2006 році, до якого прилягають споруди під літерою № 1-3 та який належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. 10 вересня 2007 року за реєстровим № 1754з, який зареєстрований в державному реєстрі правочинів 10 вересня 2007 року; земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0655 га, цільове призначення - ведення садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. 10 вересня 2007 року за реєстровим № 1750з, який зареєстрований в державному реєстрі правочинів 10 вересня 2007 року, за ціною 2 405 300,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, зокрема шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й дійшов правильного висновку про доведеність позову ПАТ «Універсал Банк», обґрунтовано задовольнивши позовні вимоги.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» не передбачено звернення стягнення на предметі іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем за рішенням суду, а відповідне застереження у договорі є підставою для набуття права власності у разі дотримання порядку, передбаченого договором та законом; банк пропустив строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Суд установив, що 10 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 003-2900/840-0086, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 300 000,00 дол. США строком до 10 вересня 2037 року зі сплатою 11,95 % річних. Цільове призначення кредиту - придбання майна: садового будинку та земельної ділянки у АДРЕСА_1. З 15 липня 2008 року відсоткова ставка за кредитом становить 12,95 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором, 10 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 1759. Відповідно до умов договору іпотеки відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: садовий будинок у АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок.

Відповідач скористався кредитними ресурсами, придбавши вказане майно, проте свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2013 року змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2012 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 003-2900/840-0086 в сумі 400 686,65 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 3 199 282,56 грн. У задоволенні позову до ОСОБА_6 про солідарне стягнення боргу відмовлено, у решті рішення суду залишено без змін.

Суд установив, що на дату звернення ПАТ «Універсал Банк» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2012 року у справі № 2-452/12 не виконав, загальний розмір заборгованості на 20 січня 2015 року становить 528 098,29 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8 348 019,34 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, і у ПАТ «Універсал Банк» виникло право вимагати задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання (пункт 2.1.1 іпотечного договору).

Згідно з пунктом 5.1 іпотечного договору сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі, іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки в будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували, неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за рішення суду, оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення, які оскаржуються, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вимог частини тринадцятої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, та у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, судові витрати, понесені ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції у сумі 4 019,41 грн та у суді касаційної інстанції у сумі 4 384,80 грн, підлягають стягненню з позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку відмовити.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 8 404,21 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик