Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/3194/15-ц

провадження № 61-691 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

третя особа - первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ), третя

особа - первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - профспілкова організація Концерну) про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання нарахувати і виплатити премію та вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум, а також за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 08 липня 2013 року по

12 листопада 2014 року працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ та був звільнений згідно з наказом №94/ок у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу про працю України (далі - КЗпП України).

Зазначав, що його звільнення проведено без погодження профспілкової організації Концерну РРТ, членом якої він був. При цьому листом від

21 листопада 2014 року за № 96 профспілкова організація Концерну повідомила генерального директора Концерну РРТ про відмову у наданні згоди на його звільнення.

Крім того, відповідач безпідставно зменшив йому розмір щомісячної премії, передбаченої колективним договором, зокрема у жовтні 2014 року із

100 процентів до 50 процентів, а у листопаді 2014 року премія взагалі не була виплачена. Також відповідно до пункту 5.17 колективного договору він мав право на отримання премій до Дня Незалежності України та до Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку.

У зв'язку з незаконним звільненням він був обмеженим у засобах для забезпечення належного рівня життя сім'ї, що завдавало йому моральні страждання.

Посилаючись на наведене просив скасувати наказ Концерну РРТ від

12 листопада 2014 року №94/ок «Про припинення трудового договору (контракту)»; поновити його на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому: щомісячну премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за серпень-листопад 2014 року в сумі 9 502,98 грн; премію в сумі 4 035,00 грн до Дня Незалежності України; премію в сумі

4 035,00 грн до Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку; стягнути вихідну допомогу в розмірі 16 430,62 грн; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку, та середній заробіток за час вимушеного прогулу, з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 994,50 грн; стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди

25 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, згода профспілкової організації вважається такою, що була надана, оскільки у встановлений термін для розгляду заяви відповідача від профспілки не надійшло повідомлення про його розгляд. При цьому відповідно до розрахункових листів за вересень-листопад 2014 року ОСОБА_1 працював не повний місяць, а тому правильним є нарахування відповідачем заробітної плати відповідно до фактично відпрацьованого часу.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року скасовано в частині скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, ухвалено в цій частині нове рішення.

Скасовано наказ Генерального директора Концерну РРТ № 94/ок від

12 листопада 2014 року «Про припинення трудового договору (контракту)» із ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ з 12 листопада 2014 року.

Стягнуто з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 101 235,01 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнуто 102 235,01 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від

26 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звільнення

ОСОБА_1 здійснено без отримання згоди профспілкової організації, яка в свою чергу у законодавчо встановлений строк надала рішення про відмову у наданні згоди на звільнення відповідача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу. Крім того, незаконне звільнення позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із встановлених обставин справи, характеру і обсягу страждань позивача, їх тривалості, витрачених ним зусиль для відновлення своїх порушених прав.

У червні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Концерну РРТ, у якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду

м. Києва від 31 травня 2016 року, залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що звільнення позивача було зумовлене скороченням чисельності штату працівників, право на яке має власник чи уповноважений ним орган. Про майбутнє скорочення ОСОБА_1 було повідомлено, йому було запропоновано перевестися на іншу роботу відповідно до його спеціальності, проте він відмовився. Подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 було направлено до профспілкової організації Концерну 23 жовтня 2014 року. Крім того, 24 жовтня 2014 року відповідну телеграму було направлено голові профспілкової організації Концерну. Вважав, що адміністрацією Концерну РРТ були вчинені усі належні дії для того, щоб профспілкова організація отримала зазначене повідомлення, однак член профспілкової організації Концерну відмовилась приймати відповідне повідомлення на ім'я голови профспілкової організації Концерну. Відмова профспілки у наданні згоди на звільнення позивача була надана вже після скорочення його посади. Крім того, така відмова не містить належного обгрунтування, і була прийнята за відсутності необхідного кворуму. Також заявник зазначав, що суд апеляційної інстанції неправильно розрахував розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не урахував, що позивач працював неповний робочий місяць.

Заперечуючи проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 надіслав копію ухвали апеляційного суду Київської області від 13 березня 2017 року, якою залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року про визнання протиправним та скасування наказу генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня

2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну РРТ», та зазначав, що подальша процедура його скорочення є також незаконною.

Згідно з статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, який набув чинності з 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 08 листопада 2013 року до 12 листопада 2014 року працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ.

Листом №3975/1 від 08 серпня 2014 року Концерн РРТ повідомив профспілкову організацію Концерну про заплановане вивільнення працівників із зазначенням відповідних посад та прізвищ, а 18 серпня 2014 року особисто під підпис повідомив ОСОБА_1 про майбутнє скорочення та ознайомив його з переліком вакантних посад.

23 жовтня 2014 генеральний директор Концерну РРТ направив до профспілкової організації Концерну подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Судом апеляційної інстанції установлено, що зазначене подання було отримано 24 жовтня 2014 року структурним підрозділом Концерну РРТ (відділом документозабезпечення та контролю), а не його первинною профспілковою організацією, після чого начальник цього підрозділу повідомив голову профспілкової організації Концерну за його місцем проживання про надходження листа на адресу профспілкової організації та необхідність його отримання. Доказів на підтвердження факту отримання головою профспілки цього листа чи самого подання про надання згоди на звільнення позивача матеріали справи не містять.

Наказом № 94ок від 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Поновлюючи позивача на роботі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з порушенням вимог статті 43 КЗпП України, за відсутності попередньої згоди профспілкової організації, членом якої він був.

Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо отримання головою профспілкової організації Концерну подання про надання згоди на звільнення позивача лише 07 листопада 2014 року, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, законним та обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що передбачений статтею 43 КЗпП України п'ятнадцятиденний строк на розгляд профспілковою організацією відповідного подання на день винесення наказу про звільнення позивача не сплив.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент звільнення відповідач не отримав згоди профспілки на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому зазначив, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є підставою для поновлення його на роботі.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обгрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 163цс14).

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки слідує, що оскільки необгрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обгрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обгрунтованості.

Ураховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обгрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обгрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обгрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим переконливими доказами, доведеним фактами».

Таким чином рішенняпрофспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обгрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обгрунтованість чи необгрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Суд апеляційної інстанції на зазначені положення цивільного законодавства увагу не звернув, не надав відповідної правової оцінки обгрунтованості висновку профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення

ОСОБА_1, не перевірив відповідність такого рішення нормам трудового законодавства, фактичним обставинам та підставам звільнення позивача, його діловим і професійним якостям.

Крім того, суд не перевірив доводи відповідача щодо неправомірності прийнятого профспілковою організацією Концерну рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з посиланням на відсутність кворуму на засіданні профспілкового комітету.

З матеріалів справи убачається, що зазначене рішення профспілкової організації Концерну було прийнято 21 листопада 2014 року у складі трьох членів профспілкового комітету.

Відповідно до пунктів 13.21, 13.22 Положення про об'єднану профспілкову організацію Концерну РРТ (далі - Положення) засідання профспілкового комітету проводиться за участі не менше 2/3 його членів. Рішення профспілкового комітету вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини членів профспілкового комітету, присутніх на засіданні, за наявності кворуму.

Кількісний склад профспілкового комітету визначається зборами (конференцією) (пункт 13.20.3 Положення).

Згідно протоколу засідання профспілкової організації Концерну від 12 березня 2013 року, склад профспілкового комітету визначено у кількості 7 осіб.

Суд апеляційної інстанції не перевірив чи змінювався кількісний склад профспілкового комітету після 12 березня 2013 року, а відтак чи був кворум при прийнятті рішення про відмову у наданні згоди на звільнення

ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд апеляційної інстанції не перевірив також дотримання позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за захистом порушеного права, з огляду на те, що з наказом про звільнення він був ознайомлений 21 листопада 2014 року, а з позовом до суду (згідно відтиску поштового штемпелю на описі вкладення) звернувся лише 29 січня 2015 року.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення у справі нового судового рішення.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині відшкодування моральної шкоди, нарахування та виплатити премій, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні по день фактичного розрахунку в касаційному порядку не оскаржуються, а тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа - Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

Г. І. Усик