Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 350/2034/14-ц

провадження № 61-8399св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року у складі суддів: Соколовського В. М., Беркій О. Ю., Василишин Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що 10 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 20 361,41 доларів США, а позичальник зобов'язався його повернути до 09 січня 2015 року зі сплатою 9,12 % річних на суму залишку заборгованості. Відповідач свої зобов'язання не виконав, на вимоги банку не реагував.

АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26 травня 2015 року становить 27 368,02 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України складає 430 772,63 грн.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням суду від 08 вересня 2011 року, що набрало законної сили, на користь банку вже стягнуто кредитну заборгованість, яке в порядку примусового виконання було виконане у жовтні 2014 року. При цьому представник банку не зміг пояснити порядок нарахування заборгованості за цим позовом.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що преюдиційним рішенням суду стягнуто лише поточну заборгованість, а не достроково весь кредит. Наявність судового рішення, яке несвоєчасно виконане, не позбавляє права банку на стягнення сум, передбачених умовами кредитного договору. При цьому апеляційний суд зменшив нарахований банком розмір пені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При скасуванні рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2011 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 852,43 доларів США.На підставі змісту преюдиційного рішення суду суд виходив із того, що обґрунтовуючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на положення частини другої статті 1050 ЦК України та просило достроково стягнути кредитну заборгованість. Судом позов був задоволений з урахуванням цих доводів банку та наведених норм права. Отже, висновки апеляційного суду про те, що преюдиційним рішенням суду стягнуто лише поточну заборгованість є передчасним та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Оскарженим рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року рішення Рожнятівського районного суду від 07 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFK0AW51600203 від 10 січня 2008 року, яка складається з: 6 473,84 доларів США заборгованості за кредитом, що за курсом згідно службового розпорядження НБУ від 12 листопада 2014 року складає 101 898,24 грн; 500,62 доларів США - заборгованість за відсотками, що еквівалентно 7 879,76 грн; 493,24 долари США заборгованості з комісії, що еквівалентно 7 763,60 грн; штрафи - 15,88 доларів США (фіксована частина) та 636,53 доларів США (процентна складова), що еквівалентно відповідно 249,95 грн та 10 018,98 грн, а всього стягнуто заборгованість у сумі 127 810,53 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішенням Рожнятівського районного суду від 08 вересня 2011 року з відповідача стягнуто поточну заборгованість у розмірі 6 852,43 доларів США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Вказане рішення суду було виконано в повному обсязі тільки 28 жовтня 2014 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження. Рішення ухвалено апеляційним судом з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15. Окрім цього, при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, апеляційний суд виходив із того, що у кредитному договорі передбачено подвійну відповідальність позичальника за невиконання зобов'язань, що є неправомірним.

У листопад 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість за кредитним договором вже була стягнута рішенням суду і це рішення виконано, тому позовні вимоги банку не можуть бути задоволені. Під час розгляду у 2011 році першої справи про стягнення заборгованості, позовні вимоги складались із 10 341,48 доларів США заборгованості за кредитом та 3 764,79 доларів США інших платежів. Після заперечення відповідача щодо розміру заборгованості у зв'язку із реалізацією заставного автомобіля банком було зменшено розмір позовних вимог до 6 852,43 доларів США і саме ця сума задоволена судом на підставі статті 1050 ЦК України. Суд апеляційної інстанції всупереч вказівкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ знову прийшов до висновку про те, що рішенням суду від 08 вересня 2011 року було стягнуто лише поточну заборгованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заперечення мотивовані законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення. Позивач законно продовжував нараховувати заборгованість за кредитом, оскільки з дати нарахування заборгованості (08 вересня 2011 року) до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (21 серпня 2014 року) пройшло 3 роки. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, слідує що відповідач продовжував порушувати умови договору щодо сплати заборгованості за кредитом, у зв'язку із чим вона продовжувала збільшуватися. Наявність рішення за відсутності належного виконання боржником свого зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Предметом спору у справі, у якій ухвалено вішення 08 вересня 2011 року є стягнення боргу станом на 07 вересня 2011 року у сумі 6 852,43 долари США. Предметом спору у цій справі є невиконання зобов'язань щодо повернення кредиту станом на 26 травня 2015 року з урахуванням суми, яка була стягнута рішенням від 08 вересня 2011 року. Тобто, стягнення заборгованості по справам проводиться за різні періоди її нарахування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що 10 січня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у загальному розмірі 20 361,41 доларів США, а позичальник зобов'язався його повернути до 09 січня 2015 року.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2011 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 852,43 доларів США.

При частковому задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, після рішення суду, яким стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором, банк має право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

В ухвалі від 01 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, акцентував увагу на тому що, зі змісту преюдиційного рішення суду вбачається, що, обґрунтовуючи позов, банк посилався на положення частини другої статті 1050 ЦК України та просив достроково стягнути кредитну заборгованість. Судом позов був задоволений з урахуванням цих доводів банку та наведених норм права. Отже, висновки апеляційного суду про те, що преюдиційним рішенням суду стягнуто лише поточну заборгованість є передчасним та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, при перегляді рішення суду першої інстанції апеляційний суд обмежився висновком про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору. При цьому апеляційний суд не надав оцінки рішенню Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2011 року, не звернув уваги на те, яку саме заборгованість стягнуто цим рішенням. А тому зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року скасувати.

Передати справу № 350/2034/14-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило