Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 362/2103/15-ц

провадження № 61-2288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Даценко Л. М., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 09 червня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого у кредит надано 80 тис. дол. США зі сплатою 11 % річних та кінцевим терміном повернення до 09 червня 2020 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 19 червня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку по АДРЕСА_1

Оскільки відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, то станом на 17 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 6 129 786 грн 88 коп., у рахунок погашення якої ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку по АДРЕСА_1

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року у складі судді Ковбеля М. М. у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 6 129 786 грн 88 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на неї.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої за позивачем слід визнати право власності на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на нерухоме майно відповідно до статтей 37, 39 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання спору, а тому у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання права власності на предмет іпотеки необхідно відмовити.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що іпотечний договір містить застереження щодо права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності. Однак таке застереження не позбавляє банк права врегулювати спірні правовідносини у судовому порядку.

18 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року касаційне провадження у справі № 362/2103/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 09 червня 2005 року, додаткову угоду від 19 червня 2007 року № 1 та додаткову угоду від 17 червня 2013 року № 2, відповідно до умов яких відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 230 000 дол. США зі сплатою 11 % річних (а. с. 6-11).

19 червня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач надала в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,0998 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а. с. 14).

У пункті 17 іпотечного договору від 19 червня 2007 року зазначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця ОСОБА_2

Відповідно до висновку про вартість майна від 18 квітня 2007 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності «АВІРС», ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 0,0998 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, складає 294 567 грн (а. с. 18).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 17 грудня 2014 року за кредитним договором наявна заборгованість у розмірі 6 129 786,88 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 3 171 293,34 грн (200 983,17 дол. США), заборгованість за відсотками - 1 697 475,44 грн (107 578,82 дол. США), заборгованість з комісії - 109 273,18 грн, пеня - 1 151 744,92 грн (а. с. 35).

З матеріалів справи вбачається, що згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 11.3.1 іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в позасудовому порядку (а. с. 16).

У постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-1851цс15 визначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні цієї категорії справ суди повинні встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб урегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені договором іпотеки.

Також у вищевказаній постанові від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові, а саме - на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Так, узагальнюючи можливі розбіжності при вирішенні судами подібних спорів, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказує на наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Враховуючи викладене вище, доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані.

Разом з тим позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк