Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

місто Київ

справа № 450/1711/15-ц

провадження № 61-2707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року у складі судді Кукси Д. А., рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Тропак О. В., Приколоти Т. І., Федоришина А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у липні 2015 року звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_4 про повернення боргу за договором позики.

Позивач обґрунтовувала вимоги тим, що між нею та відповідачем 31 грудня 2014 року укладені два договори позики. Згідно з першим договором ОСОБА_4 отримав від позивача у борг позику в сумі 3 331, 00 англійських фунтів стерлінгів під 12 % річних. Згідно із зазначеною розпискою ОСОБА_4 зобов'язався повернути борг в строк до 01 березня 2015 року. Згідно з другим договором відповідач отримав грошові кошті у сумі 390 763, 00 грн, 18 936, 00 дол. США та 870, 00 євро. В усному порядку сторони дійшли згоди, що відсоткова ставка буде аналогічною з банківськими кредитами. Відповідно, відсоткова ставка щодо суми, отриманої в гривнях, складала 24 % річних, та 12 % річних щодо суми, отриманої в іноземній валюті. Зазначену суму ОСОБА_4 зобов'язувався повернути до 01 травня 2015 року, про що зазначено у розписці від 31 грудня 2014 року. Проте в зазначені строки, а саме: згідно з першим договором до 01 березня 2015 року та за другим договором - до 01 травня 2015 року ОСОБА_4 борг не повернув. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача суму боргу: у гривнях - 390 763, 00 грн; у валюті - 3 331, 00 англійських фунтів стерлінгів, 18 936, 00 дол. США, 870, 00 євро, а також суму відсотків за користування позикою за 13 місяців у сумі 253 561, 32 грн.

Як на правову підставу позову ОСОБА_3 навела статті 1046 - 1050 ЦК України.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, що становить 390 763, 00 грн; відсотки за користування позикою в розмірі 109 804, 40 грн; 3 331, 00 англійських фунтів стерлінгів; 18 936, 00 дол. США; 870 00 євро. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що за своєю суттю розписки, виконані відповідачем ОСОБА_4 31 грудня 2014 року, про отримання в борг грошових коштів, є документами, які видані позивачу ОСОБА_3 як кредитору за договорами позики, підтверджуючи як їхнє укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. У визначений розписками строк відповідач ОСОБА_4 суму позики не повернув, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_3 вправі вимагати повернення суми боргу у судовому порядку. Суд дійшов до переконання, що оскільки відповідач ОСОБА_4 у добровільному порядку відмовляється погасити борг, що виник перед позивачем за договорами позики, сума боргу підлягає стягненню з позичальника на користь ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову та в частині розподілу судових витрат скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 143 999, 82 грн, в тому числі: заборгованість за договором позики в розмірі 390 763, 00 грн; 126 329, 15 грн, що еквівалентно 3 331, 00 англійських фунтів стерлінгів; 25 648, 71 грн, що еквівалентно 870, 00 євро; 495 127, 73 грн, що еквівалентно 18 936, 00 дол. США; відсотки за користування позикою в розмірі 106 131, 23 грн.

Скасовуючи у відповідній частині рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оскільки позивачем не заявлялися вимоги про застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання, а заявлялися вимоги, що ґрунтувалися на положеннях частини першої статті 1048 ЦК України, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення міститься необґрунтоване посилання на те, що виплата процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ є санкцією за порушення зобов'язання, а не платою за користування позикою, наведено новий розрахунок відсотків за користування позиченими коштами. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки сторони у спорі не мали ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті, суми боргу за договором позики, визначені у іноземній валюті, підлягали стягненню у грошовій одиниці України - гривні із зазначенням еквіваленту іноземної валюти. В іншій частині суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум боргу в розмірах, зазначених у розписках, й процентів за користування позикою за заявлений позивачем період. Виходячи зі змісту розписок, суд вважав, що наявними у справі письмовими доказами було доведено факти передачі позивачем до 31 грудня 2014 року грошових коштів відповідачеві як фізичній особі (а не як директорові Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус» (далі - ТОВ «Геліус»), оскільки в цих розписках не зазначено, що позика отримана відповідачем як директором підприємства, крім цього у розписках відсутня печатка зазначеного товариства), а також доведено факти одержання відповідачем як фізичною особою грошових коштів в позику із зобов'язанням повернути позичені грошові кошти у визначені строки та сплатити проценти за позикою.

ОСОБА_4, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, рішення Апеляційного суду Львівської області, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначив, що представлені позивачем розписки як фізична особа він не підписував, оскільки мав із позивачем виключно службові відносини як директор ТОВ «Геліус», й ці розписки позивач могла отримати від нього, зловживаючи його довірою як директора. Окрім цього, оскільки позивач сама визнала, що надані нею кошти вона отримала від інших осіб, тому права на позов не має. Також заявник посилався на те, що грошові кошти за розписками не отримував, а самі розписки не містять у собі відомостей щодо дати отримання коштів.

У відзиві ОСОБА_3 зазначила, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Щодо доводів касаційної скарги зазначила, що розписки, за якими відповідач отримав кошти, ОСОБА_4 підписував особисто як фізична особа, а не як директор ТОВ «Геліус». Посилання заявника на те, що позивач, користуючись його довірою як керівника підприємства, перебуваючи з ним у службових відносинах, надала на підпис розписки, так само не відповідають дійсності, оскільки у цей час вона не працювала на підприємстві.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 14 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладені два договори позики. Згідно з умовами першого договору, що підтверджено розпискою від 31 грудня 2014 року, ОСОБА_4. отримав від ОСОБА_3 у борг позику в сумі 3 331, 00 англійських фунтів стерлінгів. Строк повернення суми позики визначений до 01 березня 2015 року.

Відповідно до другого договору, зміст та факт укладення якого підтверджено розпискою від 31 грудня 2014 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у сумі 390 763, 00 грн, 18 936, 00 дол. США, 870, 00 євро. Строк повернення суми позики вказаний до 01 травня 2015 року.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За правилом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з'ясували справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів зробили відповідні правові висновки.

Оскільки у цій справі договори позики укладені у письмовій формі, їхній зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то висновок судів першої та апеляційної інстанцій про укладення договорів позики між сторонами є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлено правову природу правочину між сторонами та не було враховано правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах від 11 вересня 2013 року у справі

№ 6-52цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс15, є необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що між сторонами справи укладено саме договір позики, а розписками підтверджується отримання відповідачем грошових коштів, умови їх надання та обов'язок повернення.

Судами надано оцінку розпискам (а.с. 8, 9), оригінали яких оглянуто судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 14 квітня 2016 року, їх змісту окремо та у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що належним відповідачем у справі має бути ТОВ «Геліус», оскільки відповідні розписки підписані ОСОБА_4 як директором зазначеного підприємства, спростовуються матеріалами справи та текстом самих розписок, зі змісту яких слідує, що відповідач їх склав особисто та підписував саме як фізична особа, а не як керівник юридичної особи або в її інтересах чи від її імені. У зазначених розписках не міститься будь-яких посилань на те, що ОСОБА_4, отримавши суми позики, діяв в інтересах ТОВ «Геліус» як його директор.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що позивач, перебуваючи у службових стосунках із заявником, зловживаючи його довірою, надала на підпис відповідачу розписки, Верховний Суд також не вважає обґрунтованими, оскільки відповідач договори позики із наведених підстав не оспорював, не просив визнати їх недійсними, а так само удаваними правочинами, що мали на меті приховати інший правочин тощо.

Посилання у касаційній скарзі на те, що договори позики є безгрошовими, безтоварними, на переконання Верховного Суду, є безпідставними, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами у справі, зокрема самими розписками від 31 грудня 2014 року, в яких зазначено, що ОСОБА_4 отримав зазначені в цих договорах грошові кошти до їх підписання.

Доводи касаційної скарги про недоведеність позовних вимог, необґрунтоване взяття до уваги як доказу розписки, складеної відповідачем, письмових показань родичів заявника, що наявні в матеріалах справи, зводяться до переоцінки доказів у справі та не впливають на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалено з урахуванням загальних засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року у нескасованій частині, рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Касаційна скарга не містить обґрунтування незаконності нарахування процентів за позикою або неправильності обрахунку судом їх розміру, у зв'язку із чим згідно з вимогою статті 400 ЦПК України, судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року у нескасованій частині, рішення Апеляційного суду Львівської області 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик