Провадження № 2/752/1648/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.05.2018 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Якушко Т.А,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до поданої заяви позивач просить усунути перешкоди їй у користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів з АДРЕСА_1, стягнути з них витрати по сплаті послуг за користування житлом в сумі 4331,10 гривень, моральну шкоду в розмірі 240000 гривень, а також судові витрати у справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої державної Київської нотаріальної контори Абісовою Т.Ф. 23.05.2013 р., позивач є власницею квартири АДРЕСА_1.

В зазначеній квартирі проживаються відповідачі у справі, які були членами сім»ї її брата та з дозволу попереднього власника були заселені в спірну квартиру.

Однак, її брат розлучився з ОСОБА_2 в 2010 р. та переїхав проживати з новою сім»єю у власний будинок.

Позивач посилається на те, що відповідачі зареєстровані за іншими адресами, однак після розлучення її брата з ОСОБА_2 вони залишились проживати у спірній квартирі і мешкають там на момент звернення до суду.

Оскільки, на думку позивача, відповідачі проживають в АДРЕСА_1 безпідставно, вона як власник даного нерухомого майна, на підставі положень ст.116 ЖК України просить виселити останніх із спірної квартири.

Також, в обгрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що відповідачі мають заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 4331,10 гривень, яку вона просить з них стягнути, оскільки на неї, як на власника житла покладається обов»язок нести витрати по його утриманню, хоча вона фактично позбавлена можливості користуватись житлом.

Порушення відповідачами права власності, перешкоджання у праві володіння, користування та рзпорядження майном призводить до душевних переживань, у неї виникають конфлікти з приводу спірної квартири, в зв»язку з чим позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку вона оцінює в 240000 гривень.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на порушення відповідачами права власності позивача, оскільки вона, як власник житла, фактично позбавлена права безперешкодно володіти, користуватись ним для власних потреб. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру, що призводить до завдання позивачу моральних страждань. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідачі, проживаючи і користуючись квартирою, мають заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги в розмірі 4331, 10 гривень, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2, яка виступає в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи про те, що вона з дітьми проживає в квартирі з дозволу колишнього власника житла. Їй відомо, що позивач в порядку спадкування набула право власності на спірну квартиру, однак, вона тривалий час не заявляла вимог про виселення, погодилась на їх проживання, а аолки відповідач відмовилась змінити прізвище платника в квитанціях про оплату за житлово-комунальні послуги, виник конфлікт і позивач почала вимагати їх виселення. Відповідач пояснила суду, що вони намагались прийти до домовленості про можливість прживання в квартирі до закінчення навчання неповнолітньою ОСОБА_3 Крім того зазначила, що за місцем реєстрації ОСОБА_3 проживає її колишній чоловік з новою сім»єю та своїм батьком і вони не мають можливості там проживати. Також відповідач заперечила наявність у неї заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, надавши квитанцію про їх оплату. У задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди просила відмовити в зв»язку з їх необгрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник підтримали заперечення ОСОБА_2, просили відмовити у задоволенні позову в зв»язку з його необгрунтованістю.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, надавши письмові пояснення та клопотання про розгляд справи у відсутність представника Служби.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф.

Зазначене право вона набула в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Судом встановлено, що на час звернення до суду в квартирі проживають ОСОБА_2, її неповнолітня донька - ОСОБА_3, та син - ОСОБА_4.

Відповідачі вселились і проживали в зазначеній квартирі за згодою колишнього власника - ОСОБА_6

ОСОБА_2 вселилась в АДРЕСА_1 як дружина ОСОБА_7, з яким вона перебувала у шлюбі в 1996 р. і мешкала весь цей час.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_7, який є братом позивачки.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 останній переїхав проживати у власний будинок за адресою: АДРЕСА_2, де зареєстрована ОСОБА_3, а відповідачі залишились проживати в спірній квартирі.

Звертаючись до суду позивачі просять виселити відповідачів на підставі ст.116 ЖК України, оскільки вони не є членами її сім»ї, вона не надавала згоди на їх проживання і вони перешкоджають їй у користуванні і розпорядженні нерухомим майном, що належить їй на праві власності.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16.

Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним жилим приміщенням за згодою колишнього власника житла, а тому не є особами, що самоправно зайняли жиле приміщення в розумінні ч.3 ст.116 ЖК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

До суду з позовом звернулась ОСОБА_1, яка на момент звернення до суду є власником спірного жилого приміщення, яке вона набула в порядку спадкування після смерті колишньої власниці - ОСОБА_6, яка надала відповідачам право користування АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення закріплені також ст.405 ЦК України.

В силу положень ст.406 ЦК України сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Тобто, право користування жилим приміщенням у членів сім»ї припиняється у разі припинення права власності у члена сім»ї, який надав їм таке право.

Після смерті колишнього власника спірної квартири відповідачі залишились проживати в ній.

ОСОБА_8, після оформлення права власності на спірне житло в 2013 р., будь-яких вимог щодо виселення відповідачів не заявляла, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.

18.07.2017 р. ОСОБА_1 надіслала письмову вимогу ОСОБА_2 про виселення з АДРЕСА_1.

Однак, на думку суду, виселення відповідачів у даному випадку можливе лише після визнання їх такими, що втратили право користування жилим примішення, оскільки вони вселились в спірне житло на згодою колишнього власника, після зміни власника житла продовжували в ньому проживати, оскільки вимог про виселення не заявлялось.

Оскільки вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням не заявлялись позивачем, суд вважає, що вимоги про виселення за даних обставин не можуть бути задоволені.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, оскільки як вбачається з наданих суду письмових доказів, а саме квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги, надані ОСОБА_2, станом на день розгляду справи будь-яка заборгованість відсутня.

Не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди з огляду на наступне.

В силу положень ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наяність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв»язок між винними діями та наслідками, що настали.

Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я.

При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань позивачу діями відповідачів, а також розміру заявленої шкоди.

В зв»язку з необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог в цій частині відсутні будь-які законні підстави для їх задоволення.

З урахуванням викладеного позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259,261,265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя