Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/914/17
Провадження №: 2/332/20/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2018 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,
при секретарі - Васильченко Н.О.,
Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнають, оскільки оспорюваний кредитний договір був добровільно підписаний позивачем, позивач погодився з усіма умовами даного договору. Свідченням того, що позивач погоджувався з умовами договору є і той факт, що він протягом тривалого часу (10 років) здійснював погашення кредиту, а відтак своїми діями визнавав умови договору у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 1048 - 1052, 1054 - 1055 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, умовою чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обовязкової письмовій формі; сторони кредитного договору повинні маги необхідний обсяг цивільні дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Всі ці умови були дотримані сторонами в момент укладення кредитного договору. Таким чином, права позивача при укладенні та виконанні вищезазначеного кредитного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконані договору відповідачем не допущено, тому просили в позові відмовити (т.1 а.с.49-51).
В судовому засіданні представник позивача за довіреністю адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позові.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, у зв'язку з не доведенням позицій позивача щодо підстав недійсності правочину, згідно раніше поданих заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до 2 ст. 627 Цивільного Кодексу України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:
2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;
3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;
4) право дострокового повернення кредиту;
5) річна відсоткова ставка за кредитом;
6) інші умови, визначені законодавством.
30.01.2018 до суду надійшов висновок експерта №5/08-17 від 13.01.2018р., проведений ОСОБА_3, приватним судовим експертом, який має вищу економічну освіту, науковий ступень доктора юридичних наук та кваліфікацію судового експерта за спеціальністю: 11.3 - «Дослідження документів фінансово - кредитних операцій», має свідоцтво №1253, видане 09 червня 2008 року Центральною експертно-кваліфікаційною комісією Міністерства юстиції України (т.2 а.с. 79-145).
Але суд не погоджується із вказаним висновком експерта з нижченаведених підстав.
Положеннями п. 2 ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема таких як: її наявність, склад, методи використання, метод і дата надання, кількість, специфікація, очікувані результати споживання тощо (п. 1 ч. 2 ст. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Але, з цього приводу сформована чітка практика Верховного суду, який неодноразово висловив свою позицію стосовно свідомості та добровільності вибору позичальника при укладенні кредитних договорів.
Так, відповідачем надана суду та запропонована до застосування правова позиція, яка була викладена Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 383/502/15 (провадження № 61-1536св17).
У вказаній постанові Верховний Суд дійшов до таких висновків та обґрунтувань.
«Вказуючи про невідповідність спірного договору про надання споживчого кредиту вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», судом апеляційної інстанції в основу рішення покладено висновок експерта від 10 травня 2017 року за результатами проведення судової економічної експертизи, в якому зазначено: реальна процентна ставка за договором становить 18,95 % та є вищою від визначеної договором реальної процентної ставки та процентної ставки за користування кредитом, при цьому абсолютне значення подорожчання кредиту є вищим від визначеного договором, що не відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року та Закону України «Про захист прав споживачів» (абз. 2 пункту 1, абз. 2 пункту 3 висновку); щомісячні платежі становлять від 575,00 доларів США до 1033,79 доларів США (пункт 2 цього висновку), а документальні підтвердження надання кредиту відсутні (пункт 3 даного висновку).
Решта висновків експерта (пункти 4, 5) стосуються Положення про кредитування ПАТ «УкрСиббанк» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, та у підсумку відповідей на питання законності методу нарахування банком процентів за договором про надання споживчого кредиту не надають.
З огляду на вищевказаний висновок експерта, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний договір суперечить вимогам чинного законодавства у частині ненадання інформації ОСОБА_4 про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що стосується реальної процентної ставки за договором.
Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Встановивши на підставі висновку експерта ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної процентної ставки, яка є на 3,42 % вище визначеної у графіку платежів, апеляційний суд при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним у цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом. Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що позивач отримав кошти за договором в еквіваленті до іноземної валюти, протягом більше шести років з моменту укладення спірного договору, а також після підписання додаткової угоди до нього здійснював платежі на виконання умов кредитного договору з урахуванням внесених змін.
У випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позивач має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.
Апеляційний суд, встановивши, що позивача не було повідомлено про дійсний розмір процентної ставки за кредитом, дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції. У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_4 без заперечень отримав кошти в національній валюті у розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті.
Посилання суду апеляційної інстанції на ненадання відповідачем ОСОБА_4 інформації щодо договорів страхування колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані договори є самостійними окремими правочинами, питання про визнання недійсними яких у межах даної справи позивач не ставив». (т.3 а.с.232-247).
Отже, висновки Верховного Суду по вказаній постанові підтверджують необґрунтованість правової позиції позивача по цій справі.
Суд, враховуючи вищезазначену правову позицію, яка була викладена Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 383/502/15 (провадження № 61-1536св17), не погоджується із вказаним висновком експерта в аспекті заявлених позовних вимог і вважає, що такі висновки експерта не можуть бути підставою для визнання всього договору недійсним, оскільки у випадку безпідставного перерахування позивачем на користь банку кредитних коштів, які позивач, як він вважає, не отримував від банку, позивач має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення помилково сплачених ним кредитних коштів, або предявлення позову до банку про стягнення кредитних коштів від банку на виконання кредитного договору. Але у будь-якому випадку подібні доводи позивача про, нібито, неотримання позивачем кредиту, не є підставою, з урахуванням обставин по цій справі, для визнання договору недійсним.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У відповідності до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
У відповідності до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч. 3 вказаної статті, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258-273, ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 06 червня 2018 року.
Суддя Р.В. Сінєльнік