Справа № 522/8095/18
Провадження № 2/522/6375/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: Одеська область, с. Причепівка, вул. Чкалова, 72), ОСОБА_2 (адреса: Одеська область, с. Причепівка, вул. Чкалова, 72) до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного головного регіонального управління (адреса: м. Одеса, вул. Успенська, 22а) про захист прав споживача та визнання поруки припиненою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк в особі южного головного регіонального управління про захист прав споживача і визнання поруки припиненою.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 06 червня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ ПриватБанк був укладений кредитно-заставний договір № OD7KAN10970026, відповідно до якого позичальнику надавався кредит у розмірі 12266,25 дол. США з терміном повернення до 05 червня 2015 року зі щомісячною сплатою кредиту згідно графіку погашення та відсотків за користування кредитом для придбання автомобілю марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 року випуску.

Згідно з п. 14.11 кредитного договору сторони домовились про встановлення позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п'ять років.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань придбаний позичальником автомобіль був переданий у заставу згідно з п. 8, 9 кредитного договору.

Між позивачем ОСОБА_2 і Банком 06 червня 2008 року був укладений договір поруки, відповідно до п. 12 якого, порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Через неможливість повернення кредиту 16 квітня 2010 року позичальник за актом приймання автомобілю передала заставне майно банку.

12 серпня 2011 року між позичальником і банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою сторони узгодили наступне.

Дата остаточного погашення заборгованості за договором 08 серпня 2015 року (п. 1.2).

Згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди) понад 30 днів: термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2 договору, є 31-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, якій слідує за днем повернення кредиту (32-й день), рахується простроченою (пп. 1.5.1, 1.5.2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 було встановлено, що станом на 14 червня 2011 року (дата проведення попереднього судового засідання) заборгованість за договором не зменшилася, а навпаки, значно зросла та складає 20648,75 дол. США в тому числі є прострочена заборгованість по кредиту 2348,62 дол. США та відсоткам 1959,33 дол. США, через що позов банку був задоволений та в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № OD7KAN10970026 від 06.06.2008р. було звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки DAEWOO модель MATIZ, 2008р.в.

І як зазначають позивачі, у відповідності до умов додаткової угоди від 12 серпня 2011 року термін погашення кредиту був змінений, а через встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 преюдиціальні обставини щодо порушення боргових зобов'язань у 2011 році, станом на 2016 рік вже сплинув строк позовної давності щодо стягнення заборгованості.

Також, умовами п. 12 договору поруки від 06 червня 2008 року передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто не має встановленого строку, через що до вказаних правовідносин мають бути застосовані норми ч. 4 ст. 559 ЦКУ.

13.08.2018 року на позовну заяву надійшов відзив, у якому банк просив відмовити у задоволенні позову.

22 жовтня 2018 року від представника позивачів ОСОБА_3 надійшла заява про зміну предмета позову через визнання боргу прощеним з припиненням боргових зобов'язань та припиненням поруки.

На змінений позов відзиву не надходило.

Натомість представником позивачів була надана відповідь на відзив, заперечень на яку від банку також не надходило.

У судове засідання з'явились представники сторін, але подали письмові заяви про відсутність фіксації судового засідання технічними засобами. Представник позивачів просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник банку просила відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи та наявні докази, суд встановив, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк 06 червня 2008 року був укладений кредитно-заставний договір № OD7KAN10970026, відповідно до якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 12266,25 дол. США з терміном повернення до 05 червня 2015 року зі щомісячною сплатою кредиту згідно графіку погашення та відсотків за користування кредитом для придбання автомобілю марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 року випуску.

Згідно з п. 14.11 кредитного договору сторони домовились про встановлення позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю в п'ять років.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань придбаний позичальником автомобіль був переданий у заставу згідно з п. 8, 9 кредитного договору.

Одночасно, 06 червня 2008 року, між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк був укладений договір поруки, умовами п. 12 якого, порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Через неможливість повернення кредиту 16 квітня 2010 року позичальник за актом приймання автомобіля передала заставне майно банку.

12 серпня 2011 року між позичальником і банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою сторони узгодили наступне.

Дата остаточного погашення заборгованості за договором 08 серпня 2015 року (п. 1.2).

Згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди) понад 30 днів: термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2 Договору, є 31-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), рахується простроченою (пп. 1.5.1, 1.5.2).

Таким чином, умовами пп. пп. 1.5.1, 1.5.2 додаткової угоди було передбачено, що наразі невиконання позичальником кредитних зобов'язань понад 30 днів, терміном повернення кредиту замість 08 серпня 2015 року стає 31-й день з моменту такого порушення.

У відповідності до преюдиціальних обставин, встановлених рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11, станом на 10 листопада 2011 року і через три місяці після укладення додаткової угоди, позичальник не виконувала кредитні зобов'язання, що згідно з пп. 1.5.1 додаткової угоди змінювало строк повернення кредиту з 08 серпня 2015 року на листопад 2011 року, після чого банк з вимогами про повернення кредитної заборгованості протягом узгодженого сторонами строку позовної давності тривалістю у п'ять років до суду не звертався.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до редакції п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, що діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

У відповідності до пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість це заборгованість, яка відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобовязаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

У наказі Міністерства фінансів України від 03.04.2018р. № 400 щодо необхідності звернення до суду для визнання заборгованості безнадійною відповідно до пп. а п. 14.1.11 ПКУ зазначено наступне.

Підпунктом а пп. 14.1.11 ПКУ не встановлюється будь-яких додаткових умов для визнання заборгованості за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності, безнадійною. Ця норма ПКУ не передбачає необхідності здійснення платником податку кредитором будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості, зокрема в судовому порядку, визнання боржника банкрутом тощо. Тож, виключним та достатнім критерієм для визнання заборгованості безнадійною згідно з пп. а пп. 14.1.11 ПКУ є сплив строку позовної давності зобов'язаннями щодо такої заборгованості, незалежно від того, звертався кредитор до суду з метою її стягнення чи ні.

Тобто, заборгованість позивача ОСОБА_1 відповідає ознакам безнадійної заборгованості, оскільки минув строк позовної давності щодо її стягнення.

Також, суд приймає до уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 повернула заставний автомобіль банку, після чого з боку банку не було вчинено жодної дії щодо стягнення заборгованості.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії, які у відповідності до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини мають бути застосовані при розгляді справ як джерело права, зазначено, що будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Таким чином, нездійснення банком передбачених законом дій щодо стягнення кредитної заборгованості з позичальника ОСОБА_1 у відповідності до умов додаткової угоди від 12 серпня 2011 року протягом п'яти років після невиконання останньою кредитних зобов'язань, свідчить про безнадійність кредиту та фактичне прощення боргу, що на захист прав позивача ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг встановлено судом для припинення кредитних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 605 ЦК України, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Також, щодо умов укладеного 06 червня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк договору поруки, п. 12 якого передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, суд зауважує, що у відповідності до п. 24 роз'яснень Пленуму ВССУ, наданих у постанові від 30.03.2012р. № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, постанов ВСУ від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, від 18 липня 2012 року у справі № 6-78цс12, від 29 січня 2014 року у справі № 6-155цс13, умова договору поруки про припинення поруки з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, не може вважатися встановленим строком припинення поруки.

Нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а наразі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У постанові ВСУ від 17.09.2014р. у справі № 6-170цс13 зазначено, що непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання в разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах ВСУ від 11.11.2015р. у справі № 6-2056цс15, від 27.01.2016р. у справі № 6-990цс15.

Також, з урахуванням додаткової угоди, якою був змінений строк повернення кредиту з 2015 року на 2011 рік, банк, також, протягом шести місяців не звернувся до суду з вимогами до поручителя.

З урахуванням встановлених судом обставин порука за договором поруки, укладеним 06 червня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ПАТ КБ ПриватБанк має бути визнана припиненою.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати заборгованість за кредитно-заставним договором № OD7KAN10970026, укладеним ОСОБА_1 із ПАТ КБ ПриватБанк 06.06.2008р., та додатковою угодою від 12.08.2011р., прощеним боргом і припинити боргові зобов'язання.

Визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним із ПАТ КБ ПриватБанк 06.06.2008р. припиненою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 13.12.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук