Ухвала

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1169/11

провадження № 61-23979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5, фізична особа-підприємець ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2013 року у складі суддів: Оніпко О. В., Хилевича С. В., Рожина Ю. М.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якої є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути солідарно з останніх заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 липня 2008 року за № 0, договорами поруки від 21 липня 2008 року за № 218541 та № 218542 у розмірі 55 911,11 доларів США, що станом на 04 червня 2010 року становить 443 746,34 грн; неустойку у розмірі 500,00 грн, пеню - 3 242,16 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі у порушення умов кредитного договору та договорів поруки не виконали взяті зобов'язання щодо повернення кредитних коштів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 серпня 2013 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 55 991,11 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до гривні становить 443 746,34 грн; неустойку за порушення своїх зобов'язань у розмірі 500,00 грн; пеню за порушення термінів повернення кредиту у розмірі 3 242,16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_4 не виконала зобов'язання щодо повернення кредитних коштів. Відмовляючи у задоволенні позову до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є поручителями боржника ОСОБА_4, суд виходив із того, що порука припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2013 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 серпня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 55 991,11 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до гривні становить 443 746,34 грн; неустойку за порушення своїх зобов'язань в розмірі 500,00 грн; пеню за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 3 242,16 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 55 991,11 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до гривні становить 443 746,34 грн; неустойку за порушення своїх зобов'язань в розмірі 500,00 грн; пеню за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 3 242,16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що передбачені частиною четвертою статті 559 ЦК України підстави для припинення поруки відсутні.

У березні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2013 року, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, і тим, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 у порядку цивільного судочинства, оскільки такі вимоги підлягають розгляду у порядку у господарського судочинства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

З урахуванням того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_6 оскаржує рішення апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2015 року з підстав порушення правил суб'єктної юрисдикції, то справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись частиною шостою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 2-1169/11 за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2013 року, передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель