Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-344/11

провадження № 61-4653св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи: Друга дубенська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Архітектор»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Григоренка М. П.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2009 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Друга дубенська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Архітектор», про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 1999 року він подарував своєму сину ОСОБА_8 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

З 1995 року по 2000 рік його син перебував у зареєстрованому шлюбі з

ОСОБА_4 13 липня 1999 року ОСОБА_4 скориставшись тим, що його син зловживає спиртними напоями та не усвідомлює значення своїх дій, схилила його до вчинення договору дарування 1/2 частини вказаного житлового будинку, який посвідчений виконуючою обов'язки державного нотаріуса Другої дубенської державної нотаріальної контори Хаєцькою О. М. ІНФОРМАЦІЯ_1 його син ОСОБА_8 помер. Він як спадкоємиць першої черги за законом після смерті сина звернувся до Другої дубенської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на майно де йому і стало відомо про наявність договору дарування від 13 липня 1999 року.

З урахуванням викладеного, та неодноразового уточнення позовних вимог, ОСОБА_7 просив суд, визнати договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 13 липня 1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 недійсним з моменту його посвідчення виконуючим обов'язки державного нотаріуса Другої дубенської нотаріальної контори Хаєцькою О. М., зареєстрований в реєстрі за № 1389, а також визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2016 року у зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_7 до участі у справі було залучено як позивача його правонаступника ОСОБА_2

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1

від 13 липня 1999 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, посвідчений виконуючою обов'язки державного нотаріуса Другої дубенської нотаріальної контори Хаєцькою О. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1389 визнано недійсним з моменту укладення.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором дарування від 13 липня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1389.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що є підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання оскаржуваного договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності, оскільки всупереч встановленим вимогам закону оскаржуваний договір було посвідчено не уповноваженою особою.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2016 року змінено, а саме: виключено з резолютивної частини абзац третій такого змісту: «скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором дарування від 13 липня 1999 року, зареєстрованим у реєстрі за № 1389».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої частини, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції всупереч вимогам статті 31 ЦПК України 2004 року задовольнив вимогу позивача щодо скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно.

26 грудня 2016 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині виключення з резолютивної частини рішення суду першої інстанції абзацу третього щодо скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційним судом було помилково застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до вказаних правовідносин.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що до початку розгляду справи по суті ні первісним позивачем ОСОБА_7, ні його правонаступником ОСОБА_6 не заявлялась позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_10 на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Встановлено, що вказана вимога висловлена ОСОБА_6 лише 13 жовтня 2016 року в судовому засіданні під час промови у судових дебатах, що підтверджено письмовою промовою.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково до початку розгляду судом справи по суті, позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Частиною восьмою статті 193 ЦПК України 2004 року встановлено, що під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

Отже, апеляційний суд, встановивши, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_10 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, була заявлена останнім лише під час судових дебатів у судовому засіданні 13 жовтня 2016 року, обґрунтовано виключив з резолютивної частини рішення суду першої інстанції третій абзац.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року в частині виключення з резолютивної частини рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2016 року третього абзацу наступного змісту: «скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором дарування від 13 липня 1999 року, зареєстрованим у реєстрі за № 1389» залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило