Номер провадження: 22-ц/785/550/18
Номер справи місцевого суду: 522/3809/14-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 року м. Одеса

Справа № 522/3809/14-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

- відповідачі 1) ОСОБА_4, 2) ОСОБА_5, 3) публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Загороднюка В.І. 07 серпня 2017 року о 15 годині 38 хвилин в м. Одеса,

встановив:

У березні 2014 р. товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ) звернулося до суду з неодноразово уточненим у травні та червні місяцях цього ж року позовом, в якому остаточно просить стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ТОВ: 1) суму заборгованості за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. у розмірі 5 571 129,35 грн.; 2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн..

ТОВ обґрунтовує свої вимоги тим, що 04.07.2008 р. між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № МL-503/028/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в розмірі 100 636,54 доларів США.

В забезпечення належного виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором 04.07.2008 р. між банком та ОСОБА_7 було укладено Договір поруки № SR-503/028/2008.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 30.05.2013 р. публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступник ЗАТ «ОТП Банк», (далі Банк) у відповідності ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р., договором поруки № SR-503/028/2008 від 04.07.2008 р., укладеними між Банком та відповідачами.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, ТОВ направило відповідачам на зазначені у договорах адреси відповідні досудові вимоги за вих. № 200043707 від 21.08.2013 р. про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Погашення заборгованості за кредитним договором ані позичальником, ані поручителем не здійснено.

Станом на 10.06.2014 р. сума заборгованості за кредитним договором складає 471 330,74 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ - 11,82 грн./долар США, становить 5 571 129,35 грн., яка складається з: - залишок заборгованості за кредитом в розмірі 95 211 доларів США; - сума відсотків за користування кредитом в розмірі 6 150,45 доларів США; - сума пені за прострочення виконання зобовязань за період з 10.03.2013 р. по 10.06.2014 р. у розмірі 369 969,29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 4 373 037,01 грн..

У лютому 2015 р. ОСОБА_4, ОСОБА_5, не визнавши первісний позов ТОВ, звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просять: 1) визнати недійсним кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р., укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, всі додаткові договори до цього кредитного договору та всі додатки (графіки погашень) до кредитного договору та додаткових договорів; 2) визнати недійсним договір поруки № SR-503/028/2008 від 04.07.2008 р., укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 та всі додаткові договори до нього; 3) визнати недійсним договір іпотеки № РМL-503/028/2008 від 04.07.2008 р., укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4; 4) визнати недійсним договір факторингу, укладений 30.05.2013 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині відступлення права вимоги щодо ОСОБА_4 за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. та щодо ОСОБА_6 за договором поруки № SR-503/028/2008 від 04.07.2008 р..

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свої зустрічні вимоги обґрунтовують тим, що 04.07.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МL-503/028/2008, відповідно до якого Банк надавав ОСОБА_4 цільовий кредит в сумі 100 636,34 доларів США на придбання нерухомого майна - житлової однокімнатної квартири № 40, загальною площею - 46,7 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 перед Банком 04.07.2008 р. між тими ж сторонами укладено договір іпотеки № РМL-503/028/2008 щодо зазначеної квартири. Крім того, цього ж дня в забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір поруки № SR- 503/028/2008 між Банком та ОСОБА_7 (після зміни прізвища - ОСОБА_5В.).

Зазначені кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки укладені з порушенням чинного законодавства України, мають бути визнані судом недійсними.

Кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до позичальника умови. Позичальник був позбавлений реальної можливості вносити свої пропозиції та зміни до договору, оскільки кредитний договір укладається за типовою формою, зміна та корекція якої не допускається.

Банком не була проведена належна переддоговірна робота з позичальником. При підготовці до підписання договору кредиту Банк свідомо приховав від позичальника істотні умови кредитного договору, а саме інформацію про реальну ціну договору та подорожчання кредиту. Крім того, в них є істотні підстави вважати, що ціна договору та розмір подорожчання кредиту не відповідають фактично встановленим в договорі.

30.05.1013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір факторингу, відповідно до якого Банк відступив право вимоги щодо кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Оскільки договір факторингу укладено на підставі кредитного договору, який вони вимагають визнати недійсним, то очевидно, що договір факторингу, як похідний також має бути визнаний недійсним в частині відступлення права вимоги щодо ОСОБА_4 за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р..

ОСОБА_4 впродовж дії кредитного договору була змушена підписати з Банком три Додаткові угоди щодо реструктуризації боргу. Банк, погрожуючи позичальнику достроковим стягненням всієї суми кредиту, змушував ОСОБА_4 підписувати Додаткові угоди без урахування коментарів та пропозицій позичальника до зазначених додаткових угод.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2017 р. вищезазначений первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» () заборгованість за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. у розмірі 5 571 129,35 грн..

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» () витрати по сплаті судового збору в розмірі з кожної по 1 827,00 грн..

В задоволенні вищезазначеного зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 04.07.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є - ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МL-503/028/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в розмірі 100 636,54 доларів США. Дата остаточного повернення кредиту - 04.07.2038 р. (Т. 1, а. с. 10 17).

Відповідно до п. 3 частини № 1 Кредитного договору, для розрахунку процентів за користування кредитом використовується плаваюча процентна ставка, яка визначається як Фіксований відсоток + FIDR, де Фіксований відсоток дорівнює - 4,49 % річних. FIDR - це процентна ставка по строковим депозитам фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватися Банком (зменшуватися чи збільшуватися) в порядку передбаченим цим Договором.

Згідно п. 5 частини № 1 кредитного договору предметом іпотеки за кредитним договором є - однокімнатна квартира № 40, загальною площею - 46,7 кв. м., що знаходиться за адресою - вул. Романа Кармена, буд. 8, м. Одеса.

Підпунктом 1.4.1.1.2. пункту 1.4. частини № 2 Кредитного договору передбачено, що у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + Фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів.

Згідно підпункту 1.4.1.2. пункту 1.4. частини № 2 кредитного договору проценти нараховуються щомісяця у день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у Графіку Платежів (Додаток №1), на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування таким коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються Позичальником відповідно до п. 1.5. Кредитного договору.

04.07.2008 р. ОСОБА_4 звернулася до ЗАТ «ОТП Банк» з кредитною заявкою, відповідно до якої просить видати кредит в розмірі 100 636,54 доларів США, шляхом перерахування кредитних котів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок № 2620 8 301824958, відкритий у ЗАТ «ОТП Банк» на її імя. Видачу здійснити 04.07.2008 р.. Підстава - кредитний договір № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. (Т. 1, а. с. 32).

Згідно договору поруки № SR-503/028/2008 від 04.07.2008 р., що укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7, остання виступила поручителем ОСОБА_4 за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. (Т. 1, а. с. 33 34).

30.05.1013 р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено Договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 р. та договором поруки № SR-503/028/2008 від 04.07.2008 р., укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами (Т, 1, а. с. 45 62).

У звязку з невиконанням умов кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 21.08.2013 р. на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 направило досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором (Т. 1, а. с. 35 37).

Згідно розрахунку сума заборгованості за кредитним договором, станом на 10.06.2014 р., складає 471 330,74 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ - 11,82 грн./долар США становить 5 571 129,35 грн., яка складається з: - залишок заборгованості за кредитом в розмірі 95 211,00 доларів США; - сума відсотків за користування кредитом в розмірі 6 150,45 доларів США; - сума пені за прострочення виконання зобовязань за період з 10.03.2013 р. по 10.06.2014 р. в розмірі 369 969,29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 4 373 037,01 грн..

03.08.2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (Т. 1, а. с. 125).

Згідно висновку № 820/821 судово-економічної експертизи від 30.09.2015 р. не надано відповіді на поставлені в ухвалі суду питання, в звязку з ненаданням експерту ряду документів (Т. 4, а. с. 179 200).

Підписавши оскаржувані договори, відповідачі погодилися з їх умовами. Крім того, відповідачка ОСОБА_4 тривалий час виконувала умови кредитного договору. Оскільки відповідачка ОСОБА_4 не виконала зобовязання, передбачені вищезазначеним кредитним договором у встановлений цим договором строк, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України її слід вважати такою, що прострочила виконання зобовязання.

Враховуючи, що відповідачами не надано суду доказів, які б ставили під сумнів наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд вважає, що на користь позивача солідарно слід стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 загальну суму заборгованості за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04.07.2008 року у розмірі 5 571 129,35 грн..

Оскаржені відповідачами договори відповідають вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, тому відсутні будь-які правові підстави для визнання їх недійсними. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити (Т. 5, а. с. 96 102).

ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені якої скаргу подала ОСОБА_4, в апеляційних скаргах просять рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ТОВ та задоволення їх зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 вказують на те, що суд не прийняв до уваги, що додатки до кредитного договору та базові умови кредитування мають значні розбіжності. Вона не погоджувала з Банком відсотки у розмірі 15,3%, таким чином Банк ввів позичальника в оману. Суд неповно виклав висновки судової експертизи, не врахував висновок експертизи щодо розбіжності у сумі 2 320,64 долара США. Безпідставно відмовив у призначенні додаткової експертизи. Пропущено строк позовної давності по пені, на що звертала увагу ОСОБА_4 у запереченнях на позов від 31.05.2017 р.. ТОВ не є фінансовою установою, а тому не може нараховувати та стягувати відсотки. Може вимагати стягнення заборгованості, визначеної на момент укладення договору факторингу. Вони не отримували від Банку повідомлення про відступлення права вимоги. Банк не отримував згоди поручителя на передачу інформації, яка містить банківську таємницю.

ОСОБА_4, діючи також в інтересах ОСОБА_6, у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційних скаргах доводи та вимоги.

ТОВ у відзиві на апеляційну скаргу вважає необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення. ТОВ вказує, що при укладені договорів волевиявлення сторін було вільним, відповідало їхній внутрішній волі. У заяві-анкеті позичальник вказала параметри кредиту, що спростовує введення її Банком в оману. У додатку до кредитного договору (графік платежів) вказано реальну процентну ставку в розмірі 15,03%, зазначено абсолютне подорожчання кредиту. Посилання апелянтів на заборгованість за кредитним договором у розмірі 95 211 доларів США є помилковими, оскільки це тільки заборгованість по тілу кредиту. Сума пені підлягає стягненню з відповідачів на підставі п. 3.3. Договору факторингу. У заяві ОСОБА_4 від 02.02.2015 р. до ТОВ остання пропонувала укласти мирову угоду, тому незрозумілими є її вимоги про визнання договору факторингу недійсним.

Представник ТОВ у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильних вищевказаних висновків про необхідність стягнення заборгованості за кредитним договором, відмову в задоволенні зустрічного позову. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 509, 525, 526, 546, 553, 575, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213, 214 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду) права.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, забезпечення виконання зобовязання іпотекою та порукою, визнання договорів недійсними.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. ст. 1054, 1056 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 546, 553, 575 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, порукою заставою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Оскільки беззаперечно встановлено отримання ОСОБА_4 кредитних коштів за укладеним кредитним договором, часткову сплату кредиту, колегія суддів вважає правильним висновок суду про необхідність стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не приймає доводи апелянтів про те, що суд неповно виклав висновки судової експертизи, не врахував висновок експертизи щодо розбіжності у сумі 2 320,64 долара США, безпідставно відмовив у призначенні додаткової експертизи, оскільки у висновку вказується, що документально обґрунтувати розбіжності в обсязі сплачених грошових коштів позичальником на користь банку в розмірі - 2 320,64 долара США за наданими на дослідження матеріалами справи не надається можливим.

Відповідно до ст. 110 ЦПКУ України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Додаткова експертиза може бути призначена, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним (ст. 113 ЦПК України).

Виходячи з того, що у висновку судово-економічної експертизи від 30.09.2015 р. (Т. 4, а. с. 179 200) експерт по усім питанням вказав про неможливість надання висновку, колегія суддів вважає правильною відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідачів про призначення по справі саме повторної експертизи.

Доводи апелянтів про те, що ТОВ не є фінансовою установою, а тому не може нараховувати та стягувати відсотки, може вимагати тільки стягнення заборгованості, визначеної на момент укладення договору факторингу, колегія судді не приймає до уваги, виходячи з наявних у справі документів ТОВ (Т. 1, а. с. 63 70), змісту ст. 1077 ЦК України щодо переходу право грошової вимоги, тобто і права нарахування процентів за користування грошима, часу виникнення правовідносин між сторонами.

Доводи апелянтів про те, що вони не отримували від Банку повідомлення про відступлення права вимоги, Банк не отримував згоди поручителя на передачу інформації, яка містить банківську таємницю, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з положень ст. 516 ЦК України і відсутності у кредитному договорі положень про заміну кредитора за згодою боржника.

Щодо вимоги відповідачів про визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання відповідачів на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають у не наданні повної письмової інформації про: 1) умови надання кредиту, загальну вартість кредиту; 2) типу відсоткової ставки; 3) орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

Під час укладення кредитного договору ОСОБА_4 ознайомилася і погодилася з умовами кредитування. Підписанням кредитного договору остання підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в Банку.

У випадку ненадання необхідної інформації Позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Не є підставою для визнання кредитного договору недійсними і посилання на порушення принципу справедливості, порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають у наявності дискримінаційних умов.

Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Не знайшли свого підтвердження доводи апелянтів щодо несправедливих умов кредитного договору. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, відповідачі послалися тільки на істотний дисбаланс прав та обовязків сторін за угодою (наявність дискримінаційних умов).

Колегія суддів також приймає до уваги, що позичальник ОСОБА_4 після отримання кредиту деякий час виконувала умови кредитного договору з повернення кредиту.

Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відому в задоволенні зустрічної вимоги відповідачів про визнання недійсним кредитного договору.

Заявлені відповідачами вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки є похідними від визнання кредитного договору.

Однак, ухвалене судом першої інстанції рішення в частині визначення розміру пені за кредитним договором не відповідає обставинам справи, вимогам діючого законодавства. Погодитися з висновком суду в цій частині не можна. Цього висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апелянта в цій частині є частково обґрунтованими. Розмір заборгованості з пені необхідно змінити.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до розяснень, які містяться в ч. 2 п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання.

Встановлено, що у суді першої інстанції ОСОБА_4, яка діє також в інтересах ОСОБА_6, зробила заяву про застосування строку позовної давності відносно пені (Т. 5, а. с. 82).

У наданому на вимогу апеляційного суду розрахунку заборгованості пеня обрахована за один рік. Її розмір становить 4 375 193,56 грн., що значно перевищує загальну суму заборгованості по кредиту та процентам в розмірі 101 361,45 долара США, що еквівалентно 1 198 092,33 грн..

Враховуючи відсутність доводів ТОВ щодо негативних наслідків через прострочення виконання зобовязання, колегія суддів вважає можливим зменшити розмір пені, стягнувши з відповідачів на користь ТОВ пеню у розмірі, який дорівнює розміру основної заборгованості за кредитом та відсотками, тобто в сумі 1 198 092,33 грн.. В задоволенні решти позовних вимог ТОВ про стягнення пені треба відмовити.

Доводи апелянтів щодо пропущення строку позовної давності по пені є частково обґрунтованими.

Таким чином, апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6 є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до помилкового визначення розміру пені, яку необхідно стягнути з відповідачів, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2017 року змінити. Виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (НОМЕР_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () заборгованість за кредитним договором № МL-503/028/2008 від 04 липня 2008 року в загальному розмірі 2 396 184 (два мільйони триста девяносто шість тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 71 коп., яка складається з: - заборгованість по кредиту - 1 125 394 (один мільйон сто двадцять пять тисяч триста девяносто чотири) грн. 02 коп.; - заборгованість про процентам 72 698 (сімдесят дві тисячі шістсот девяносто вісім) грн. 32 коп., - заборгованість по пені 1 198 092 (один мільйон сто девяносто вісім тисяч девяносто дві) грн. 37 грн..

В решті позову відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, номер картки фізичної особи-платника податків - НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, номер картки фізичної особи-платника податків - НОМЕР_2) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () судовий збір у сумі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. 00 коп., тобто з кожної по 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3