Справа № 234/284/18
Провадження № 2/234/1108/18
25 квітня 2018 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області
в складі головуючого судді Костюкова Д.Г.,
за участю секретаря судового засідання Скоробогатової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/284/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,-
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
У судове засідання позивач не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, через оголошення на веб-сайті Судової влади України. Відзив на позовну заяву не надали.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Правовідносини по даному позові регулюються Цивільним Кодексом України, Законами України «Про заставу», «Про іпотеку».
Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до п.8 Договору позики, за порушення строків повернення заборгованості позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 0,4 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення до повного повернення боргу.
14.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в ст.2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та /або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
У п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення.
На виконання цього Закону 30.10.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п.20 ч.1 цього Розпорядження м. Макіївка Донецької області, де проживають відповідачі, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.
За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).
Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція і до цього переліку включено м. Макіївка Донецької області.
Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Оскільки на теперішній час м. Макіївка, згідно затвердженого переліку, є територією де проводиться антитерористична операція, то визначені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції, розповсюджуються на відповідачів і звільняють їх від обовязку по оплаті неустойки (пені) на користь позивача, з урахуванням положень ст.5 ЦК України та ст.58 Конституції України.
Як встановлено в судовому засіданні, в якості забезпечення виконання зобовязань з приводу повернення грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 за реєстром № 208, згідно якого надано ОСОБА_1 в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру житловою площею 67,2 кв.м., загальною площею 104 кв.м, що розташована за адресою: Донецька область, м. Макіївка вул. Краснодарська, б. 4а кв. 16-17, що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Гірницького районного суду м. Макіївки у Донецькій області від 28.02.2012 року у справі № 2/0510/966/2012, зареєстрованому 07.12.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с 7-8).
Відповідно до п. 4.5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема на підставі рішення суду у тому числі.
Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» і ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Частиною 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Як вбачається зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб»єктом оціночної діяльності.
Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Разом з тим діючим законодавством передбачено, що рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом позасудового застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому, вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу.
Питання стягнення заборгованості за основним зобовязанням та можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання викладено в правовій позиції Верховного Суду України від 03.02.2016 року №6-1080цс15. Відповідно до зазначеної постанови, за змістом статті 33 Закону України «Про Іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.
Відтак, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання.
Враховуючи зазначені вище норми Закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що через невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання за кредитним договором, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом права продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якому покупцеві, за початковою ціною визначеною субєктом оціночної діяльності.
Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Макіївка вул. Краснодарська, б. 4а кв. 16-17, становить 370000,00 грн. (а.с. 40).
Отже, суд визначає спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажду вказаної квартири у порядку, визначеному у ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, відповідно до договору поруки від 18.02.2014 року, який був укладений в якості забезпечення виконання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_2 за повернення позики ( а.с. 5).
Відповідно до договору поруки від 18.02.2014 року, який був укладений в якості забезпечення виконання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_2 за повернення позики ( а.с. 6).
Як вбачається з положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Тому на користь позивача підлягає солідарному стягненню з відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 8163,27 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 141, 265, 273,280-282 ЦПК України, ст.ст.512,513,525, 526, 536, 546, 590, 610,612 ЦК України, Законом України «Про заставу», Законом України « Про іпотеку», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, який фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ вул. Висоцького,11, ІПН НОМЕР_1, до ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_3, ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_4, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
В рахунок погашення боргу за договором безпроцентної позики від 18.02.2014 року, який виник за ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_3, ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_4, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 перед ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, у розмірі 1195662,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру житловою площею 67,2 кв.м., загальною площею 104 кв.м, що розташована за адресою: Донецька область, м. Макіївка вул. Краснодарська, б. 4а кв. 16-17, що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Гірницького районного суду м. Макіївки у Донецькій області від 28.02.2012 року у справі № 2/0510/966/2012, зареєстрованому 07.12.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом її продажу від імені ОСОБА_1 будь-якому покупцеві з початковою ціною визначеною субєктом оціночної діяльності,у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку» .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_3, ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_4, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, який фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ вул. Висоцького,11, витрати по сплаті судового збору у розмірі 8163,27 грн. (вісім тисяч сто шістдесят три грн. 27 коп.).
В іншій частині позовних вимог-відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд.
Суддя Краматорського міського суду Д.Г.Костюков