Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 478/272/17

провадження № 61-33401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 24 грудня 2013 року працював водієм автотранспортних засобів Казанківської філії ПАТ «Миколаївобленерго». 19 березня 2014 року його призвали на військову службу у зв'язку з мобілізацією, а 26 лютого 2015 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду чи до оголошення демобілізації.

Однак, наказом від 28 вересня 2016 року № 1562-к він був звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, Указу Президента від 26 вересня 2016 року № 411/2016 та пункту 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ. З цим наказом він не був ознайомлений, оскільки його копія надійшла в листопаді 2016 року на адресу його батьків, а не за місцем його служби.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки згідно частини третьої статті 119 КЗпП України до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації, за ним повинно зберігатись місце роботи і компенсуватись середній заробіток за місцем роботи на момент призову.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив суд визнати поважним пропущення строку звернення до суду і поновити такий строк, скасувати наказ про звільнення його з роботи, поновити його на роботі та стягнути 28 878,58 грн заробітної плати.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення позивачем контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України після закінчення військової служби під час мобілізації, не дає підстав для застосування до нього гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України, щодо збереження за ним місця роботи та середнього заробітку. Однак у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Визнано незаконним наказ генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 28 вересня 2016 року № 1562-к про звільнення ОСОБА_4 з посади водія автотранспортних засобів служби транспорту та механізації Казанківської філії ПАТ «Миколаївобленерго» та поновлено його на роботі на вказаній посаді з 28 вересня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_4 середній заробіток, визначений без відрахування обов'язкових платежів та зборів за період з 28 вересня 2016 року по 17 травня 2017 року включно, у розмірі

28 878,58 грн.

Стягнуто з ПАТ «Миколаївобленерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 688,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з трудовим спором з поважних причин. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача звільнено з порушенням вимог чинного законодавства. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування спірного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

09 серпня 2017 року ПАТ «Миколаївобленерго» через засоби поштового зв?язку звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 липня

2017 року та залишити в силі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення до суду з даними позовом. Перебування на військовій службі не позбавляло позивача скористатися своїм процесуальним правом щодо звернення до суду, чого він своєчасно не зробив.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки гарантії встановленні цією нормою діють тільки в умовах особливого періоду, який в Україні не введено.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом від 24 грудня 2013 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія автотранспортних засобів і звільнений з цієї посади наказом від 28 вересня 2016 року. Трудовий договір з ОСОБА_4 припинено на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, з посиланням на Указ Президента України від

26 вересня 2016 року № 411/2016.

Разом з тим, наказом військового комісара Казанківського РВК від 19 березня 2014 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був призваний на військову службу у зв'язку з мобілізацією і зарахований з цього дня до списків особового складу РВК солдатом.

Наказом військового комісара Миколаївського ОВК від 26 лютого 2015 року, на підставі частини першої статті 20 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та пунктів 18, 26, 81 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, із старшим солдатом ОСОБА_4, який призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

10 листопада 2016 року позивач був виключений зі списків особового складу Казанківського РВК і направлений для подальшого проходження служби за контрактом до в/ч пп В 0095.

Таким чином позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.

За наявності особливого періоду та кризової ситуації частина третя статті

119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в ПАТ «Миколаївобленерго».

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено право позивача шляхом його звільнення. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016, на підставі якого проведено звільнення позивача з роботи, його не стосувався, оскільки він відноситься до тих військовослужбовців, які виявили бажання продовжити військову службу за контрактом, а відтак - не підлягали звільненню з роботи. А тому порушено право позивача підлягає поновленню.

Крім того, колегія Суддів Верховного Суду погоджується з висновком суд апеляційної інстанції про те, що строк звернення до суду з даним трудовим спором пропущено позивачем з поважних причин з огляду на таке.

За змістом статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

В той же час, стаття 234 КЗпП України встановлює, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звертаючись до суду, позивач указав, що ні наказу про звільнення, ні трудової книжки він за місцем служби від роботодавця не отримував.

Ці обставини підтверджені і письмовими поясненнями представника відповідача, з яких вбачається, що копію наказу про звільнення

ОСОБА_4 з роботи було направлено не за його місцем служби, а за місцем проживання батьків позивача.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 оскільки його було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства. Тому ОСОБА_4 підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська