АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/960/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 53, 54, 55 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 01 січня 2015 року його згідно наказу №16-вк від 01.01.2015 року переведено змінним сторожем до цеху І-1 Публічного акціонерного товариства «Азот». 18 квітня 2017 року у звязку із виходом на пенсію він припинив трудовий договір з відповідачем за власним бажанням згідно до ст. 38 КЗпП України.

За декілька днів до звільнення у бухгалтерії йому видано розрахунковий лист за квітень 2017 року відповідно до якого при звільненні він мав би отримати 13804, 54 грн. Однак у день звільнення жодних розрахунків всупереч вимог чинного законодавства з позивачем товариством не проводилося.

Більше того, не зважаючи на неодноразові звернення позивача відповідач усіляко ухиляється від виплати належних позивачеві коштів, що продовжується протягом останніх десяти місяців.

На день подачі позовної заяви до суду, тобто 26 лютого 2018 року минуло 229 робочих днів і середній заробіток за весь час затримки на сьогодні складає 25084, 66 грн.

Крім того, від неправомірних дій відповідача, які полягають у невиплаті належних позивачеві грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні його законних вимог, позивачеві завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги та впевненості в завтрашньому дні; відчутті приниження, обмеженнях у придбанні продуктів харчування та ліків, загострені від пережитого стресу давніх хвороб, а тому завдану моральну шкоду він оцінює в розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ПАТ «Азот» заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 13804, 54 грн., середній заробіток за весь час затримки у розмірі 25084, 66 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 13804, 54 грн., середній заробіток за весь час затримки в сумі 25084, 66 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 39889, 20 грн.

Стягнуто з ПАТ «Азот» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір 1762 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Азот», посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неврахуванням усіх фактичних обставин даної справи, що призвело до прийняття незаконного рішення, просить його скасувати частково, а саме в частині стягнення з ПАТ «Азот» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Азот» щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди у повному обсязі.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби та арешт всього майна, в тому числі всіх рахунків ПАТ «Азот», дають підстави вважати, що затримка здійснення розрахунку при звільненні позивача у період з 29.05.2017 року по теперішній час сталася не з вини та не через навмисні дії або бездіяльність підприємства, а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплати.

Крім того, у звязку з вимогами Податкового кодексу України роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суд за час затримки розрахунку при звільненні. Тому задовольняючи вимоги по оплаті праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обовязок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання.

На підставі зазначеного апелянт вважає, що навіть у разі залишення апеляційної скарги без задоволення, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «Азот» повинен буде сплатити до бюджету.

Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, то ПАТ «Азот» зазначає, що по-перше позивачем не було сплачено судовий збір за подання вказаної вимоги та по-друге ним не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували його моральні страждання, їх розмір, наявність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та його моральними збитками, а тому вимоги позивача являються безпідставними та необґрунтованими.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а в частині стягнення моральної шкоди суд прийшов до висновку, що розмір у 3000 грн. є значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення, а тому враховуючи засади виваженості, розумності та справедливості розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн. є таким, що відповідає даним засадам.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та розмір такого стягнення сторонами не оскаржувалось, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції перегляду не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 1978 року позивач працював на підприємстві ПАТ «Азот». 01 січня 2015 року, згідно наказу №16-вк ОСОБА_3 був переведений на посаду змінним сторожем до цеху І-1 ПАТ «Азот».

12 квітня 2017 року згідно наказу №300-ВК про припинення трудового договору позивач був звільнений з посади з 18 квітня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію.

Згідно розрахункового листа ПАТ «Азот» позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 13 804, 54 грн.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом першої інстанції було встановлено та не заперечується і відповідачем у справі, що при звільненні позивача йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату у сумі 13 804, 54 грн.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, на що у даному випадку посилається відповідач, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, відповідач як на підставу неможливості здійснення вчасного розрахунку з позивачем вказує на те, що державними виконавцями було винесено ряд постанов від 29.05.2017 року, 31.08.2017 року, 04.09.2017 року, 21.09.2017 року, 26.09.2017 року, 19.10.2017 року про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника та грошові кошти, що знаходяться на його банківських рахунках, проте колегія суддів звертає увагу на те, що позивача було звільнено 18 квітня 2017 року, а зазначені постанови винесені починаючи з травня 2017 року, тобто у роботодавця була можливість здійснити належний розрахунок з ОСОБА_3

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема, відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Таким чином судом першої інстанції вірно визначений період отриманих виплат відповідно до якого повинна обчислюватися середня заробітна плата та обрахував розмір середнього заробітку за той період вимушеного прогулу, який відповідно і просив позивач.

Разом з тим судом першої інстанції при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку з 18.04.2017 р. по 26.02.2018 р. в розмірі 25084, 66 грн., який щодо правильності його нарахування відповідачем не оспорюється, не врахував наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 N 13 зазначив про те, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте судом в резолютивній частині судового рішення не вказано, що стягнута на користь позивача сума без утримання податків, обов'язкових платежів та зборів.

Тому вимоги ПАТ «Азот» приведені в апеляційній скарзі в цій частині підлягають до задоволення, а рішення суду до зміни шляхом доповнення його резолютивної частини після слів «в сумі 25084, 66 грн.» наступним - «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13, 49 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З огляду на наведене, доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 не доведено факту завдання йому моральної шкоди, суд вважає необґрунтованими, оскільки судом встановлено факт порушення трудових прав позивача, які полягали в невиплаті належних йому грошових сум при звільненні, що призвело до його емоційних хвилювань, втрати ним душевної рівноваги та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, при цьому враховує принципу розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3, стягнувши на його користь з ПАТ «Азот» заборгованість по виплаті заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та моральну шкоду, однак судом стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку без утримання податку й інших обов'язкових платежів, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в зазначеній частині до зміни.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2018 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення після слів: «середній заробіток за весь час затримки в сумі 25084, 66 грн.» наступним: «з наступним утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2018 року.

Судді: