ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/904/18
Провадження № 2/210/946/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" грудня 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого- судді Скотар Р.Є.,

за участі секретаря- Соколовської Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до суду 28.02.2018 року з вищезгаданим позовом, в уточненій редакції якого від 06.11.2018 року просить надати ОСОБА_4 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері, до ОСОБА_7 у проміжок часу з 01 червня 2019 року по 30 серпня 2019 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06.12.2017 року. Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка мешкає разом із батьком. Позивач у теперішній час мешкає в ОСОБА_7, працює на підприємстві та має намір в подальшому мешкати в цій країні. З метою забезпечення повноцінного розвитку та відпочинку вона бажає, щоб діти в період часу з 01 червня 2019 року по 30 серпня 2019 року відвідали ОСОБА_7, проте відповідач заперечує, у звязку з чим вона звернулася до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 (договір про надання юридичної допомоги від 04.12.2017 року)/а.с.27/ в судовому засіданні підтримав позовну заяву, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову, оскільки його турбує де діти будуть мешкати в ОСОБА_7, чим харчуватися. Крім того, син займається фігурним катання на ковзанах, заняття проходять щоденно, учбово-тренувальний процес є безперервним, приймає участь у змаганням місцевого, обласного, Всеукраїнського рангу. Тим більше, він може сам їх вивезти за кордон.

Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку представленим доказам у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували з 20.09.1997 року в шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03.12.2017 року /а.с.12-14/. Рішення не оскаржено, набрало законної сили 18.12.2017 року.

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.15,16/.

Позивач ОСОБА_4 мешкає в м.Неполоміце, вул..Плашовська, буд.10,32-005 та працює в Акціонерному товаристві «ЦЕДРОБ» ( вул..Уяздувек, буд.2А, м.Цеханув) на підставі договору доручення , як працівник з відрядною формою оплати праці з 15.03.2017 року до цього часу з внесенням внесків до Фонду соціального страхування і Фонду праці, що вбачається з довідки про працевлаштування від 24.11.2017 року, переведеної з польської на українську /а.с.17-19,23-25/; отримує заробітну плату/а.с.20-22/.

Відповідач заперечує проти виїзду дітей за кордон у супроводі матері. Надав суду довідку КПНЗ «ДЮСШ№1» №638/15 від 13.09.2018 року , з якої вбачається, що ОСОБА_6 займається фігурним катання на ковзанах, заняття проходять щоденно, учбово-тренувальний процес є безперервним, приймає участь у змаганням місцевого, обласного, Всеукраїнського рангу /а.с.59/, тому не має часу для виїзду за кордон.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України Про охорону дитинства батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон.

Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі із застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за загальним правилом відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Суд критично оцінює, посилання відповідача на безперервність тренувального процесу, як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки дитина має право на спілкування та відпочинок з матір'ю, духовний розвиток шляхом подорожування в країни Європейського союзу, тим більше, період визначений позивачем припадає на час літнього відпочинку.

В позовній заяві позивач зазначає поїздку до конкретної країни на визначений період часу з 01 червня 2018 року до 30.08.2018 року, тобто на час літніх канікул, що відповідає інтересам дітей, проте суд вважає, що цей період є занадто тривалим для одноразового виїзду за кордон, у зв'язку з чим має бути скорочений до двох місяців.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виїзд малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у супроводі матері без згоди батька до ОСОБА_7 є необхідним з метою гармонійного, духовного, морального, соціального розвитку і відповідатиме найкращим інтересам дітей, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7,141,155,196 Сімейного кодексу України, ст. ст.8, 9, 33, 51, 61 Конституції України, ст. 4 ЗУ Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, п.22 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 4,5,13,77,121,141,265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька задовольнити частково.

Надати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, іпн НОМЕР_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон її неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері, до ОСОБА_7 у проміжок часу з 01 липня 2019 року по 30 серпня 2019 року з обовязковим поверненням на територію України, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, іпн НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: 50005, м. Кривий Ріг, вул. Кошута, 44.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, іпн НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: 50005, м. Кривий Ріг, вул. Кошута, 44 на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, іпн НОМЕР_1 судовий збір 704(сімсот чотири) гривні 80 коійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Р. Є. Скотар