Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/19453/17

провадження № 61-36230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 січня 2014 року в сумі 53 785,73 дол. США, що на 13 грудня 2017 року за офіційним курсом Національного банку України становить 1 461 358,28 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2018 року відкрито провадження у справі.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що на майно відповідача ОСОБА_4 накладено арешт посадовими особами органів Державної виконавчої служби України в межах суми 30 752 204,32 грн. Відповідач ОСОБА_5 може здійснити відчуження належного їй майно, а тому існує реальна загроза невиконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що будь-яких доказів, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не надано.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення його позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Накладено заборону на відчуження майна ОСОБА_5, а саме:

транспортний засіб марки - CHERY AMULET Al 5, тип кузова - легковий седан В, рік виготовлення 2007, об'єм двигуна 1596, № кузова НОМЕР_1;

земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, загальна площа - 0,1574 га, за адресою: с. Пухівка, Броварський район, Київська область, та належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В. В. 30 липня 2008 року;

машиномісце в підземному авто паркінгу за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 14,80 кв. м, що належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком О. О. 14 травня 2011 року, реєстровий номер 213;

1/7 частину житлової споруди за адресою: АДРЕСА_2, загальна площа - 860,20 кв. м, що зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2006 року;

квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 31,0 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачуком М. В. 07 жовтня 2011 року, реєстровий номер 6110.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, враховуючи можливість відчуження відповідачем майна, а також ціну позову, припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, є обґрунтованим.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить, посилаючись на порушення норм процесуального права, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з'ясував достовірної інформації щодо відповідача ОСОБА_5, не надав належної оцінки довідці з реєстрів щодо належності відповідачу майна та наклав заборону на відчуження майна, яке належить іншим особам з таким самим прізвищем, ім'ям та по-батькові.

У липні 2018 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У липні 2018 року до суду від ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

У серпні 2018 року до суду від ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 надійшли заперечення на відзив на касаційну скаргу, у яких він зазначає про те, що відзив на касаційну скаргу, поданий ОСОБА_4, є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд установив, що у цій справі виник спір, що стосується солідарного стягнення заборгованості за договором позики у сумі 53 785,73 дол. США, що за курсом Національного банку України на 13 грудня 2017 року становить 1 461 358,28 грн.

Позивач заявив про забезпечення позову, а саме про накладення заборони на відчуження майна ОСОБА_5: транспортного засобу марки CHERY AMULET Al 5, тип кузова - легковий седан В, рік виготовлення 2007, об'єм двигуна 1596, № кузова НОМЕР_1; земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2, загальна площа 0,1574 га) за адресою: с. Пухівка, Броварський район, Київська область, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В. В. 30 липня 2008 року; машиномісця в підземному авто паркінгу за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 14,80 кв. м, що належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком О. О. 14 травня 2011 року, реєстровий номер 213; 1/7 частину житлової споруди за адресою: АДРЕСА_2, загальна площа - 860,20 кв. м, що зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2006 року; квартири АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачуком М. В. 07 жовтня 2011 року, реєстровий номер 6110.

Необхідність такого забезпечення позивач обґрунтовував тим, що на майно відповідача ОСОБА_4 накладено арешт посадовими особами органів Державної виконавчої служби України в межах суми 30 752 204,32 грн. Відповідач ОСОБА_5 може здійснити відчуження належного їй майна, а тому існує реальна загроза невиконання рішення суду в разі задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами позивача, якими обґрунтовано заяву про забезпечення позову, та дійшов висновку, що в разі невжиття таких заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із статтею 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Статтею 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що зазначене в довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 12 лютого 2018 року майно належить ОСОБА_5, яка є відповідачем у справі, не ідентифікував осіб (ОСОБА_5.) вказаних у цих довідках.

Враховуючи інтереси не тільки позивача, а й інших осіб із тими ж самими прізвищами, іменами та по батькові, права яких підлягають обмеженню й можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, суд позбавлений можливості за відсутності відомостей про наявність у відповідача нерухомого майна надати оцінку співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а отже, і застосувати такі заходи.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик