Справа № 346/1693/17
Провадження № 2/346/80/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Матушевської Г.Д.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи,

що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Коломия справу за позовом ОСОБА_2 до Печеніжинської селищної ради об"єднаної територіальної громади, третя особа ОСОБА_6, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 31 березня 2016 року рішенням відповідача Печеніжинської селищної ради ОТГ затверджено акт комісії з питань житлово-комунального господарства та комунальної власності, питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи за № 2 від 29 березня 2016 року по с. Сопів Коломийського району. Вважає, що дане рішення органу місцевого самоврядування підлягає скасуванню, оскільки є таким, що порушує її право на користування земельною ділянкою та позбавляє її можливості приватизувати земельну ділянку в порядку встановленому чинним законодавством України.

Просить скасувати рішення Печеніжинської селищної ради ОТГ від 31 березня 2016 року № 348-7/2016 про затвердження акту за № 2 від 29 березня 2016 року в с. Сопів.

Представник відповідача Печеніжинської селищної ради ОТГ ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав що рішення котре оскаржує позивач винесене відповідно до вимог діючого законодавства. Просить у позові відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позов та пояснив, що позивач посилається на те, що рішенням Сопівської сільської ради від 20 травня 2011 року їй надано дозвіл на виготовлення техдокументації із землеустрою для подальшої передачі у приватну власність орієнтованою площею 0,52 га, однак позивач не вказує конкретний, фактичний розмір земельної ділянки, яка знаходиться в її користуванні. Крім того не подано суду доказів права користування ділянкою, ні права власності на неї . Відсутній план виносу ділянки в натурі на вказаний розмір .

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні Печеніжинської сільської ради та акті від 29 березня 2016 року не вказано, що один метр землі виділяється за рахунок землі позивача і передається в користування третій особі ОСОБА_6 Землевпорядник ОСОБА_8 пояснила, що спірний метр землі не належить ні позивачу, ні третій особі, а перебуває в розпорядженні громади селища Печеніжин ( села Сопів). Щодо посилання позивача на те, щоб спірний метр землі не залишали третій особі ОСОБА_6, а залишили в тому розмірі, який облікується за нею, то такий висновок, вважає, безпідставним, оскільки, спірний метр земельної ділянки знаходиться у комунальній власності громади. Оскільки позивач не довела, що її право користування земельною ділянкою порушено , просить в задоволенні позову відмовити

Враховуючи пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи , суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»визначено одним із принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні - принцип законності. Також згідно ст. 24 вказаного Закону України органи місцевого самоврядування діють лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України і законами України та керуються у своїй діяльності Конституцією та законами України актами Президента України, КМ України. Як вбачається із змісту ст. ст.2,4,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві ради, як представницькі органи територіальних громад, діють від імені та в інтересах відповідних територіальних громад.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цьогокодексу: в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цьогокодексу. Такі ж повноваження визначені і ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно якої до виключної компетенції сільської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин на пленарному засіданні ради.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст.ст. 125,126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Встановлено, що в АДРЕСА_1 власником якого є позивач ОСОБА_2 Дана обставина встановлена на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2008 року про визнання права власності за позивачем на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, та на підставі договору дарування ? частин житлового будинку, посвідченого 20 серпня 2009 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за № 2583.(а.с.117, 119-120)

З відповіді відповідача Печеніжинської селищної ради ОТГ від 06 липня 2016 року № 991/02- 25/212 вбачається, що згідно земельно-кадастрової книги № 1 особовий рахунок НОМЕР_2 за господарством позивача ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 числиться земельна ділянка загальною площею 0,52 га , з них 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,17 га та 0,20 га - для ведення особистого селянського господарства. (а.с.8) Даним листом підтверджено, що вищезазначені площі та контури земельних ділянок відповідають карті с. Сопів М1:2000, наземну зйомку затверджено загальними зборами колгоспників (Протокол № 2 від 04.03.1983 року).

Судом встановлено, що одним із суміжних землекористувачів позивача є третя особа по справі ОСОБА_6, який є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та за яким закріплено земельну ділянку площею 0,1789 га - К180-1195Ш для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Між позивачем та третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 протягом тривалого часу виникають спори щодо частини земельної ділянки, яка облікується за житловим будинком АДРЕСА_1 та, яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_6.

Як встановлено, позивач 19 травня 2011 року зверталася із заявою до Сопівської сільської ради Коломийського району, в якій повідомила, що відмовляється від виготовлення технічної документації по безоплатній приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та для ведення особистого селянського господарства згідно постанови Кабінету Міністрів України № 844 від 05.08.2009р. Бажає виготовити технічну документацію та виготовлення державних актів на право власності на землю за власні кошти.(а.с.104)

Судом встановлено, що рішенням Сопівської сільської ради від 20 травня 2011 року № 142-6/2011 «Про надання дозволу на виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_2.» вирішено дати дозвіл позивачу ОСОБА_2 на виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, які передаються у власність орієнтовною площею 0,52га , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, розташованих в АДРЕСА_1. (а.с.7)

29 березня 2016 року Актом земельної комісії № 2 рекомендовано: залишити 1 (один) метр земельної ділянки для обслуговування існуючого паркана та господарської споруди третьої особи ОСОБА_6 із західної та південної сторони; акт земельної комісії № 2 від 29 березня 2016 року затвердити на черговій сесії Печеніжинської ОТГ; у разі незгоди заявників із рішенням комісії, звернення вирішувати у судовому порядку.(а.с.9)

Рішенням № 348-7/2016 від 31 березня 2016 року затверджено вищезгаданий акт комісії (а.с.10)

Судом встановлено, що 12 липня 2011 року працівники ТзОВ «Д.І.К.» ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проводили обміри земельних ділянок в с. Сопів для виготовлення державних актів на право власності на землю, але в повній мірі обміри провести не вдалося так як на заваді стали сусіди межуючої поряд ділянки.

Позивач в судовому засіданні поствердила, що власник житлового будинку АДРЕСА_1 третя особа ОСОБА_6 вчиняє дії, які призводять до неможливості оформлення нею документів на право власності на земельні ділянки, які числяться за житловим будинком АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що 15 липня 2011 року позивач зверталася з заявою до Коломийського МВ УМВС про те, що 12 липня 2011 року в с. Сопів по вул. Зелена їй словесно погрожував фізичною розправою, через неприязні відносини третя особа ОСОБА_6, житель с. Сопів. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 20 липня 2011 року зазначено, що протягом тривалого часу між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_6 існують неприязні відносини, через словесні суперечки між ними, що відбувалися раніше через земельні непорозуміння. Проведеною перевіркою встановлено, що третя особа ОСОБА_6 заперечував щодо приватизації земельної ділянки позивачем ОСОБА_2.(а.с.103)

Свідок ОСОБА_12 працівник поліції , суду пояснив, що був присутній при обстеженні земельної ділянки, забезпечував публічну безпеку . Вказує, що підписав акт та був присутній при ухваленні даного рішення. Крім того був присутнім, коли третя особі ОСОБА_2 чинив перешкоди позивачу ОСОБА_2 у проведенні культивації земельної ділянки. Свідок ОСОБА_8, спеціаліст землеупорядник Печеніжинської ОТГ пояснив, що у її присутності встановлювались межові знаки щодо земельної ділянки третьої особи ОСОБА_6. Рішенням земельної комісії метр земельної ділянки переданий на обслуговування господарської споруди і паркана. Зазначила, що до 2006 року земельними ділянками користувалися батьки сторін по справі. Паркан встановлений цього року, а до цього були стовпчики. Свідок ОСОБА_13, сестра позивача, суду пояснила, що голова земельної комісії погрожував позивачу відібрати із користування земельну ділянку, а третя особа ОСОБА_6 засіяв пшеницею даний метр земельної ділянки з західної сторони, а з іншої знаходиться належна йому господарська споруда. Свідок ОСОБА_14, вказав, що був членом земельної комісії при складанні спірного акту. Вказує, що дійсно рекомендували сторонам по справі для обслуговування паркана надати 1 метр земельної ділянки з обох сторін поскільки такі рекомендації їм надані були спеціалістами відділу архітектури.

Відповідно до ст. 13 ЗК УРСР прийнятого 08.07.1970 року, чинного на час виникнення правовідносин,встановлено, що земля в Українській РСР надається в користування колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, і громадським підприємствам, організаціям і установам, промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам, громадянам СРСР.

Відповідно до ст. 63 ЗК УРСР, прийнятого 08.07.1970 рокукожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу.

Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам або оброблятися з застосуванням найманої праці. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу.

Списком землекористувачів в межах колгоспу імені Довбуша с.Сопів затверджених загальними зборами колгоспників згідно протоколу № 2 від 4 березня 1983 року підтверджено, що батьку позивача ОСОБА_15, надано земельну ділянку площею 0,50 га.(а.с. 156-158)

Статтею 20 Земельного Кодексу УРСР від 08.07.1970 року передбачено, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно ст. 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України, в якій зазначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до абз. 3 п. 5 Постанови Верховної ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18 грудня 1990 року встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Отже враховуючи вимоги ЗК України від 1990 року батько позивача ОСОБА_15 зобов язаний був оформити документ, що посвідчує його право власності на земельну ділянку площею 0,50 га.

Однак дію ст. 23 ЗК України1990 року зупинено на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, який був чинним до 14 вересня 2006 року та передбачав, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (п. 3).

Наведене підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України в справі № 6-31цс12, а саме, що пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року, який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року, але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Довідкою голови Печеніжинської селищної ради ОТГ від 16 травня 2018 року № 605/02-07/212 підтверджено, що до 1991 року земельними ділянками в с. Сопів розпоряджався колгосп імені Довбуша. У 1991 році з колгоспу імені Довбуша до Сопівської сільської ради передано землевпорядні документи, у тому числі списки землекористувачів в межах колгоспу імені Довбуша с. Сопів Коломийського району та земельно-кадастрова книга, у якій зазначено, що за батьком сторін по справі ОСОБА_15 числиться земельна ділянка площею 0,61 га, особовий рахунок НОМЕР_3, де проведено зміни, тобто 0,11 га передано ОСОБА_6 з К 180-1195 Ш особовий рахунок НОМЕР_4 (з 0,61 га вилучено 0,11 га залишилося 0,50 га).

Станом на 14 вересня 2006 року діяв вже новий ЗК України, який був прийнятий 25 жовтня 2001 року, а вступив в законну силу з 01 січня 2002 року.

Відповідно п. 7 Перехідних положеньЗК України встановолено, що громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

В зв'язку з цим суд дійшов висновку, що батько сторін по справі ОСОБА_15 набув право на землекористування земельними ділянками площею 0,50 га по АДРЕСА_1 в с. Сопів на підставі записів в земельно-кадастрових книгах Сопівської сільської ради на підставі даних та списків землекористувачів, переданих з колгоспу імені Довбуша. Ставши власнимком житлового будинку АДРЕСА_1 позивач набула право на оформлення правовстановлювального документа на земельну ділянку, яка за даними земельно-кадастрової книги № 1 особовий рахунок НОМЕР_2 закріплена за даним будинком.

З довідки Печеніжинської селищної ради від 06 липня 2017 року № 991/02-25/212 вбачається, що за господарством позивача ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 числиться земельна ділянка площею 0,52 га згідно земельно-кадастрової книги № 1 особовий рахунок НОМЕР_2.

Печеніжинська селищна рада при прийнятті рішення 31 березня 2016 року № 348-7/2016 керувалася рекомендаціями комісії з питань житлового-комунального господарства та комунальної власності, питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи з урахуванням заяви позивача ОСОБА_2 та усного звернення третьої особи ОСОБА_6.

Відповідно до п. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Судом не встановлено припинення права користування земельною ділянкою батьком позивача.

Верховний Суд України в справі № 1275цс15 висловив правову позицію, що примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 ЗК УРСР 1990 року та ст. 143, ч. 10 ст. 149 ЗК України 2001 року.

Як встановлено, у позивача не вилучалася в порядку встановленому Земельним кодексом України частина спірної земельної ділянки розміром 1 метр із західної та південної сторони із земельної ділянки площею 0,52 га.

Однак, суд вважає, що затвердження акту від 29.03.2016р. № 2 на сесії Печеніжинської селищної ради призвело до позбавлення частини земельної ділянки протяжністю 1 метр з західної та південної сторони і таке позбавлення частини земельної ділянки відповідає фактичному вилученню в позивача частини земельної ділянки.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Печеніжинської селищної ради від 31 березня 2016 року № 348-7/2016 суперечить рішенню Сопівської сільської ради від 20 травня 2011 року № 142-6/2011, яке є чинним, та фактично позбавило позивача частини земельної ділянки, яку вправі приватизувати в порядку встановленому чинним законодавством України.

Встановлено, що позивач неодноразово з 2011 року, а саме після написання заяви до Сопівської сільської ради про надання їй можливості приватизувати земельну ділянку орієнтовною площею 0,52 га, зверталася до правоохоронних органів, інших осіб та установ з проханням надати допомогу в проведенні приватизації земельної ділянки, оскільки третя особа ОСОБА_6 чинив їй перешкоди.

Неможливість приватизації позивачем земельної ділянки призвело до складення 29 березня 2016 року земельною комісією акту № 2, який в подальшому став підставою для постановлення оскаржуваного рішення Печеніжинськоїселищної ради від 31 березня 2016 року № 348-7/2016.

Згідно п. 3.25 ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень вбачається, що залишення 1 метра від межі сусідньої земельної ділянки необхідно лише для можливості догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. Жоден інший пункт ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень не містить положення про необхідність залишення 1 метра для обслуговування огорожі (паркана).

Допитана в судовому засіданні провідний спеціаліст відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Коломийської районної державної адміністрації Волянська О.І. повідомила, що третій особі ОСОБА_6 погоджено технічну документацію на самовільно збудовану будівлю. Зазначила, що в ході виготовлення документації здйснили необхідні обміри з усіх сторін. При складанні вищезгаданого акту вона не була присутня . Згідно з ДБН один метр надається лише для обслуговування будівель, а для обслуговування огорожі ДБН не передбачано.

З фото матеріалів представлених позивачем та пояснень сторін, судом встановлено, що 1 метр від західної сторони проходить в місці знаходження господарської будівлі, а 1 метр від південної сторони в місці, де знаходиться лише огорожа, яка межує з земельною ділянкою площею 0,52 га.(а.с.78-79)

Позивач в обґрунтування своїх доводів надала суду акт земельної комісії № 3 від 16 лютого 2016 року та висновок складений старшим інспектором поліції Коломийського ВП ГУНП майором поліції Грабовецьким Я.М. від 17 червня 2016 року, а представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 надав суду рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 серпня 2016 року постановлене в справі № 346/3399/16-ц на підставі чого суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що третя особа ОСОБА_6 використовував земельну ділянку (1 метр від огорожі в сторону земельної ділянки позивача з південної сторони) не для можливості обслуговувати існуючу огорожу, як зазначено в акті земельної комісії № 2 від 29 березня 2016 року, який став підставою для прийняття відповідчаем Печеніжинською селищною радою рішення 31 березня 2016 року за № 348-7/2016, а як встановлено земельною комісією - для власних потреб, а саме, що поза парканом виорав земельну ділянку площею приблизно 150 кв.м., в 2016 році сіяв пшеницю.

В судовому засіданні не надано доказів щодо зверненння третьої особи ОСОБА_6 до 29 березня 2016 року, до Сопівської сільської ради та/або до Печеніжинської селищної ради про необхідність надання йому земельної ділянки для обслуговування існуючої огорожі та господарської споруди.

В ході розгляду справи, дослідженні письмових доказів по справі, відповідачем, представником третьої особи не доведено необхідність надання третій особі ОСОБА_6 1 метра для обслуговування існуючої огорожі та господарської будівлі.

Щодо доводів представника третьої особи ОСОБА_1 викладених у відзиві на позовну заяву про те, що 1 метр земельної ділянки знаходиться у комунальній власності, то суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до вимог законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішується на пленарному засіданні ради - сесії.

Передача в користування або у власність земельних ділянок здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що є його виключною компетенцією, відповідно до вимог Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Сопівською сільською радою Коломийського району 20 травня 2011 року прийнято рішення за № 142-6/2011, яким надала дозвіл позивачу ОСОБА_2 на виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, що передаються у власність орієнтовною площею 0,52 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, розташованих в АДРЕСА_1

Тобто, орган місцевого самоврядування не заперечив щодо надання права позивачу отримати у власність земельну ділянку, яка облікувалася за домогосподарством останньої орієнтовною площею 0,52 га, визначеної на підставі даних земельно-кадастрової книги № 1 особовий рахунок НОМЕР_2.

Позивач долучила до матеріалів справи кадастрові плани земельних ділянок по АДРЕСА_1 загальною площею 0,56 га (площею 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий НОМЕР_5, площею 0,1115 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий НОМЕР_5, площею 0,1128 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий НОМЕР_5 та площею 0,1896 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий НОМЕР_6), яку вправі приватизувати в порядку встановленому чинним законодавством України.(а.с.113-116)

Судом не встановлено та відсутні докази щодо самовільного зайняття позивачем земельної ділянки площею 0,52 га по АДРЕСА_1.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 125, ст. 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою (державного акта), та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. До отримання зазначених документів майбутній власник має дотримуватись встановленого законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Крім того, існує загальна вимога щодо необхідності визначення меж земельної ділянки та оформлення права на земельну ділянку. ЗК України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч. 3 ст. 125 Кодексу). Тобто за законодавством без належного оформлення права власності, права користування чи оренди, та їх державної реєстрації будь-яке використання землі можна вважати самовільним зайняттям земельної ділянки.

У листі Державного комітету України по земельних ресурсах «Щодо застосування терміна «самовільне зайняття земельної ділянки» від 16 серпня 2006 року № 14-17-4/6045 зазначено, що у випадку, коли громадяни та юридичні особи, яким земельні ділянки надані у власність чи користування рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, приступають до їх використання до виникнення права власності чи права користування ними (до оформлення правовстановлюючих документів), то має місце використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів, а не їх самовільне зайняття.

Однак, суд враховує, що будь-яке обмеження, що може встановлюватися рішенням органу місцевого самоврядування для особи, що має намір приватизувати земельну ділянку, є перешкодою в реалізації такого права.

Наявність в позивача рішення Сопівської сільської ради від 20 травня 2011 року № 142-6/2011 надає йому право приватизувати земельну ділянку в порядку встановленому чинним законодавством України, без будь-яких встановлених йому обмежень чи перешкод в такій приватизації.

Суд також враховує, що відповідачем Печеніжинською селищною радою при прийнятті рішення 31 березня 2016 року за № 348-7/2016 допущено порушення Положень про постійні комісії Печеніжинської селищної ради об'єднаної територіальної громади.

Крім того встановлено, що відповідачем Печеніжинською селищною радою затверджено акт комісії з питань житлово-комунального господарства та комунальної власності, питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи в той час як акт складався земельною комісією, тобто затверджено акт комісійного органу, якого не було створено та діяльність якого не регулюється Положенням про постійні комісії Печеніжинської селищної ради об'єднаної територіальної громади.

В п. 1 Положення передбачено, що «за результатами вивчення і розгляду питань постійна комісія готує висновки і рекомендації, які оформляються протокольно та приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності - заступником міського голови та секретарем комісії. Відповідальність за ведення протоколів постійної комісії покладається на секретаря комісії» тоді як при розгляді спірного питання в період з 29 березня 2018 року (дати складення акту № 2) до 31 березня 2016 року (дати прийняття оскаржуваного рішення) не було складено висновків і рекомендацій, які б були оформлені протокольно з складенням окремого процесуального документа, так як відповідачем ненадано доказів щодо даної обставини.

В п. 3.9 Положення передбачено, що «всі питання, які виносяться на розгляд сесії, попередньо повинні обов'язково розглядатись профільною постійною комісією» тоді як відповідач не надав доказів, що такий розгляд мав місце.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку, що оскільки акт від 29 березня 2016року № 2 складений не уповноваженими особами, не у відповідності з вимогами законодавства України, містить інформацію, що не відповідає дійсності, а рішення Печеніжинської селищної ради від 31 березня 2016 року№ 348-7/2016 про затвердження акту суперечить рішенню Сопівської сільської ради від 20 травня 2011року № 142-6/2011, порушує права позивача на право користування земельною ділянкою та перешкоджає в подальшому в отриманні права власності на земельну ділянку через здійснення приватизації в порядку встановленому ЗК України, що позовна заява підлягає до задоволення.

При розгляді судом позову та долучених до неї документів, враховуючи також наявність всіх інших доказів долучених сторонами по справі, суд враховує і наступне.

В пункті «в» ч. 1 ст. 5 ЗК України передбачено, що одним із принципів земельного законодавства являється невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Для земельних правовідносин характерний принцип сталості землекористування, так як тільки сталість забезпечує зацікавленість землекористувачів у дбайливому, господарському ставленні до землі.

Про це ж ідеться у рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії», від 31.06.2006 року «Федоренко проти України» та інших рішеннях ЄСПЛ, які згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Так, перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держава має право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Сопівська сільська рада, як орган місцевого самоврядування та як власник спірної земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин, та позивач як землекористувач цієї земельної ділянки «правомірно очікували» про сталість їх правовідносин.

З цього приводу, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 року «Рисовський проти України» висловився, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, а тому прийняття відповідачем Печеніжинською селищною радою 31 березня 2016 року рішення № 348-7/2016 позбавилорлзбапризвело до того, що позивача було позбавлено «правомірного очікування» щодо сталості правовідносин з органом місцевого самоврядування щодо набуття у власність земельної ділянки.

На підставі наведеного та ст.21 ЦК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 116,141,155,158 Земельного Кодексу України, та керуючись ст. ст. 268, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Скасувати рішення Печеніжинської селищної ради об"єднаної територіальної громади від 31 березня 2016 року № 348-7/2016 про затвердження акту за № 2 від 29 березня 2016 року в с. Сопів Коломийського району Івано-Франківської області .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім'я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_2, місце проживання АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1;

Печеніжинська селищна рада об"єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, місцезнаходження селище Печеніжин вул.Незалежності, 15 Коломийського району Івано-Франківська область,78274, Код 40157159

ОСОБА_6, місце проживання АДРЕСА_1

Повний текст рішеня складено 23 листопада 2018 року .

Суддя Беркещук Б. Б.