Справа № 361/5373/16-ц Головуючий у І інстанції Радзівіл А. Г.
Провадження № 22-ц/780/2803/18 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 47 28.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого Сліпченка О.І., суддів Приходька К.П., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, та визнання права власності на ? частини квартири,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась з вищенаведеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 серпня 2013 року в процесі спільного сімейного життя з відповідачем та перебування у офіційному шлюбі, було придбано за спільні кошти спірну 4-х кімнатну квартиру.

Після уточнень до позовної заяви ОСОБА_2 просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та здійснити її поділ шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частини квартири.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1525 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення є незаконном та необґрунтованим, прийнятим при неповному з'ясуванні і недоведеності обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апелянт та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явились.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів

3)показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 1219 відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_2 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народилась донька ОСОБА_7 (а.с.20).

30 серпня 2013 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири за № 14, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (а.с.21)

Згідно п. 2.1. за домовленістю сторін продаж вчинено за 305 000 грн. 00 коп.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с. 25).

Таким чином, встановлено, що відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру під час перебування в шлюбі із позивачкою ОСОБА_2

За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 - власник, дружина ОСОБА_2, батько - ОСОБА_10, дочка ОСОБА_7 (а.с. 27).

В матеріалах справи міститься копія розписки від 30 серпня 2013 року про те, що ОСОБА_4, вказаною розпискою стверджує, що отримав в борг від свого батька ОСОБА_10 - 305000 грн. на придбання власного житла-квартири АДРЕСА_1, зобов'язується повернути боргу по вимозі, або частками або одним платежем, а також в рахунок боргу сплачувати комунальні послуги та по можливості, нести інші поточні витрати, пов'язані з експлуатацією вказаної квартири. Вказана сума була отримана особисто до підписання вказаної розписки. (а.с. 79).

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка підлягає розподілу у рівних частинах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку.

Розписка, складена сином не є достатніми доказами, які б спростували спільність майна колишнього подружжя. Крім того, договір купівлі-продажу було укладено в інтересах сім'ї та позивач дала згоду на його укладення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: