АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року м. Одеса

справа № 514/316/18

провадження № 22-ц/785/6280/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року у складі судді Козирєва М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним внаслідок його фіктивності, в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області АДРЕСА_2, що укладений 05 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., реєстровий номер 1251, з дня його укладення;

- застосувати наслідки недійсності правочину та повернути ОСОБА_3 право власності на вищевказаний будинок;

- встановити порядок виконання рішення, вказавши, що рішення суду є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на даний будинок, що розташований за вищевказаною адресою, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- стягнути в рівних частках з відповідачів на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 705 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що зазначений правочин є фіктивним, спрямованим на ухилення ОСОБА_3 від виконання боргових зобов'язань згідно рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 12 червня 2017 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 203 388 грн.

Зазначав, що в результаті укладення договору дарування житлового будинку, який належав ОСОБА_3 порушені його права, оскільки вказаний житловий будинок був єдиним джерелом для виконання рішення суду від 12 червня 2017 року про стягнення боргу (а.с.2-6).

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено фіктивність правочину договору дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі, крім того, відповідач сплатив частково борг, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, на момент укладення спірного договору дарування нерухоме майно не було обтяжене на підставі судового рішення про забезпечення позову, постанови державного виконавця про накладення арешту, щодо нього не велись судові спори тощо( а.с.113-114).

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судове рішення постановлено при неповному з'ясуванні усіх обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що ухвалою суду від 20 березня 2017 року у справі №514/334/17 позивачу повернуто заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту на будинок №10 по вул. Центральна (Леніна) у смт. Тарутине, який належав відповідачу ОСОБА_3 та на земельну ділянку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017року ухвала від 20 березня 2017 року скасована, а розгляд питання про накладення арешту на будинок у якості забезпечення позову передано до суду першої інстанції. Тобто стосовно вказаного будинку продовжувався судовий спір.

Відповідач здійснив відчуження належного йому будинку на момент існування простроченого виконання його грошових зобов'язань перед ним.

Також йому було відомо, що судом розглядається питання щодо накладення арешту на цей будинок.

Стверджував, що відчужуючи нерухоме майно відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про:

- наявність судового спору щодо накладення арешту на будинок №10 у якості забезпечення його позову, по якому рішення не було прийнято;

- про наявність прострочки за договором позики, що підтверджений розпискою;

- наявність рішення суду про стягнення з нього суми отриманої позики;

- укладаючи спірний договір дарування, відповідач ОСОБА_3 у порушення п. 1.4 договору умисно приховав від нотаріуса факт наявності судового спору стосовно будинку №10;

- дії сторін за договором спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до ОСОБА_4, який є батьком відповідача ОСОБА_3, з метою приховати майно від накладення арешту та виконання за його рахунок у подальшому рішення суду від 12 червня 2017 про стягнення грошових коштів.

- ОСОБА_4 по теперішній час зареєстрований і постійно мешкає за адресою АДРЕСА_1 та не зареєстрований у будинку за адресою АДРЕСА_2, який він отримав у власність за спірною угодою, що підтверджується інформацією Тарутинської селищної Ради.

Зазначав, що належними та допустимими доказами у судовому засіданні відповідачами та свідком не доведено, що обдарований фактично володіє та користується будинком, не доведено наявності планів у ОСОБА_4 щодо дійсного проживання у будинку №10, що у сукупності свідчать про фіктивність укладеного договору дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що він борг визнає, не ухиляється від його виконання, що підтверджено довідкою державної виконавчої служби про часткове погашення боргу (а.с.144-146).

Відповідач ОСОБА_4 надав до апеляційного суду заяву в якій просив справу розглянути у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, інших учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та відсутні підстави визнання оспорюваного правочину недійсним внаслідок його фіктивності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 12 червня 2017 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2017 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 203 388 грн. та судові витрати 2033,88 грн.( справа №514/334/17) а.с.16-20.

05 липня 2017 року під час розгляду справи справа №514/334/17, між відповідачами у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 за реєстром №1251, посвідчений приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., який належав боржнику на підставі права власності(а.с.46-48).

Відповідно до висновку незалежної експертизи від 21 червня 2017 року ринкова вартість спірного житлового будинку складає 148 135 грн. або 6860 доларів США (а.с.72-73).

Згідно довідки державної виконавчої служби, яка надана до апеляційного суду ОСОБА_3, станом на 03 грудня 2018 року сума погашення боргу складає 102 071,23 грн.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Також ст. 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладений з метою ухилення від сплати боргу по його справі за договором позики, у зв'язку із чим просив визнати його фіктивним.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням суду від 12 червня 2017 року з відповідача з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 203388 грн. та судові витрати 2033,88 грн.( справа №514/334/17).

Однак ОСОБА_3 підчас розгляду справи за договором позики, достовірно знаючи про існування вказаного боргу у значній сумі відчужив своєму батькові 05 липня 2017 року за договором дарування житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Вказаний будинок був єдиним джерелом для погашення заборгованості за договором позики за рішенням суду від 12 червня 2017 року, оскільки іншого майна, яке належить ОСОБА_3 на праві власності для виконання рішення суду відповідачем не надано як до суду першої , так і апеляційної інстанції.

В даному випадку, спірний правочин не був направлений на виникнення прав та обов'язків у ОСОБА_3 щодо цього майна та дії сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були спрямовані на реальне встановлення, зміну, припинення, відновлення цивільних прав та обов'язків відповідно до умов договору дарування будинку. Відповідач ОСОБА_3 достовірно знаючи про наявність рішення суду від 12 червня 2017 року про стягнення з нього боргу у сумі 203388 грн. терміново у короткі строки 05 липня 2017 року відчужив належне йому майно своєму батькові ОСОБА_4

Тобто, відповідач ОСОБА_3, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно на користь свого батька, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього коштів у значному розмірі на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-1873цс16.

Крім того, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

В даному випадку, сторони договору дарування вчинили такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, мали інші цілі щодо приховання майна, ніж ті, що передбачені правочином, зокрема щодо свідомого наміру невиконання зобов'язань за договором позики та приховування справжніх намірів учасників правочину. Сторони договору передбачали негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, а тому уклали договір з метою ухилення від виконання обов'язків перед позикодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 по теперішній час зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 за місцем проживання, та не зареєстрований у будинку, який отримав в дар за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджено інформацією Тарутінської селищної Ради та копією паспорту ОСОБА_4 (а.с. 12-13,68).

Відповідач ОСОБА_3 не надав до суду доказів, що обдарованому передано майно та він проживає та користується ним, сплачує комунальні послуги.

Таким чином в результаті укладеного договору дарування будинку від 05 липня 2017 порушено права позивача, оскільки цей будинок був єдиним джерелом для виконання рішення суду від 12 червня 2017 про стягнення з ОСОБА_3 боргу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а з метою ухилення від сплати боргу, у зв'язку із чим є підстави визнати його фіктивним. Сторони, укладаючи його, не переслідували мету настання реальних правових наслідків, які він зумовлює, та єдиною метою сторін договору було здійснення фіктивного переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 щоб приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення.

Тобто, сторони договору приховували свої справжні наміри. Відповідач ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно до набрання чинності судового рішення про стягнення з нього боргу за договором позики на користь позивача, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

На вказані обставині звертає увагу Верховний Суд України в постанові від 23 серпня 2017 року.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він визнає борг, який погашено частково у сумі 102 071,23 грн. до уваги не приймаються, оскільки значна частина боргу, з врахуванням судового збору, є непогашеною.

Відповідно до ч. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, згідно Постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16 правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Таким чином, загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст.216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним, в зв'язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Позивач мав власний інтерес вимагати визнання недійсним договору дарування будинку з метою забезпечення для нього можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі про стягнення боргу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову позивача.

За подачу позову позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 705 грн. та за подачу апеляційної скарги сплачено 1058 грн., які на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідачів у розмірі 1763 грн., з кожного по 881,50 грн. ( а.с.1,117).

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, що укладений 05 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., реєстровий номер 1251, з дня його укладення.

Застосувати наслідки недійсності правочину та повернути ОСОБА_3 право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2

Встановити порядок виконання рішення, вказавши, що рішення суду є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на будинок, що розташований за адресою: смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області АДРЕСА_2, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору з кожного по 881( вісімсот вісімдесят одна) грн.50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області : Г.Я.Колесніков