Справа № 161/5326/17 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/410/18 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору застави автотранспорту за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави автотранспорту.

Покликася на те, що під час судового розгляду в Маневицькому районному суді Волинської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, йому стало відомо, що 08.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики за умовами якого у власність ОСОБА_3 передано грошову суму в розмірі 50000,00 грн. із погодженим графіком погашення. Ввважає, що жодних сум згідно графіку ОСОБА_3 ОСОБА_2 сплачено не було.

З метою забезпечення виконання вказаного грошового зобов'язання 08.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір застави автотранспорту, за змістом якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у заставу транспортний засіб, автомобіль марки «CITROEN», модель JUMPY, тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 1997 см.куб., номер шасі (кузова, рами) VF7BYRHXB86257399, який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 627724, виданого Центр ДАІ 0701 10.12.2013 року.

На думку позивача умови договорів позики та застави автотранспорту вказують на зловмисну домовленість ОСОБА_2 та ОСОБА_3, спрямовану на порушення в подальшому його прав та законних інтересів. Зазначає, що на момент укладення договору застави на вказаний транспортний засіб, дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4, як співвласник даного майна, згоди на передачу автомобіля у заставу не давала, наявність якої у даному випадку була обовязкова. Вважає, що при укладенні договору застави були порушені вимоги ст. 65 СК України.

Крім того, вказує, що ОСОБА_2, як заставодержатель за договором застави, знав, що ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі, а тому обидві сторони діяли несумлінно, тобто знали, що другий з подружжя згоди на укладення договору не давав.

Просив суд визнати недійсним договір застави від 08.08.2014 року .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7І просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Покликається на неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального та матеріального права. Стверджує про відсутність згоди ОСОБА_4 на передачу в заставу її чоловіком ОСОБА_3 автомобіля, що належав їм на праві спільної сумісної власності. Вказує про домовленість ОСОБА_3 та ОСОБА_8 і як наслідок порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання учасники справи, представники не з'явилися. Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників.

Враховуючи неявку всіх учасників справи та їх представників, вимоги ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості вимог позивача, щодо порушення його прав оспорюваним правочином.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. ( ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 08.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 50000,00 грн., що на день укладення договору відповідає еквіваленту в розмірі 4000 дол. США (12,50 грн. за 1 дол. США), які позичальник в свою чергу зобов'язувався повернути у встановлений договором позики строк згідно з графіком (а.с. 7).

В силу частини 1 статті 1 ЗУ «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобовязання, якщо інше не встановлено законом.

Кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом ( право застави) ( ст. 572 ЦПК України, ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про заставу».

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про заставу» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою їх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно з частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦК України, частиною другою статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той із подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції, на час укладення оспорюваного договору застави ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕГ № 016267, виданим 08.09.2006 року (а.с. 108).

З матеріалів нотаріальної справи вбачається (а.с. 87-117), що 08.08.2014 року при укладенні між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору застави автотранспорту, дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 надала свою письмову нотаріально посвідчену заяву, якою підтвердила, що надає згоду своєму чоловіку на укладення та підписання ним договору застави транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «CITROEN», модель «JUMPY», тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі (кузова, рами) VF7BYRHXB86257399 (а.с. 99).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2015 року, яке набрало законної сили 03.11.2015 року, в рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеного 08.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернути стягнення на заставне майно, а саме автомобіль марки «CITROEN», модель «JUMPY», тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі (кузова, рами) VF7BYRHXB86257399, який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ627724 виданого Центр ДАІ 0701 10 грудня 2003 року шляхом передачі його у власність ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «CITROEN», модель «JUMPY», тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі (кузова, рами) VF7BYRHXB86257399 (а.с. 11, 12).

Згідно відомостей Територіального сервісного центру 0741 регіонального сервісного центру МВС у Волинській області 21.04.2015 року ОСОБА_3 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_5, яка вказаний автомобіль 04.07.2015 року відчужила ОСОБА_6, яка вказаний автомобіль 17.11.2015 року відчужила ОСОБА_1 (а.с. 10).

З метою захисту свого порушеного права ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, та рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 15.02.2017 року, витребувано з володіння ОСОБА_1 в користь власника ОСОБА_2 автомобіль марки «CITROEN», модель JUMPY, тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі (кузова, рами) VF7BYRHXB86257399 (а.с. 126-128).

В даній цивільній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору застави недійсним, з підстав відсутності згоди другого з подружжя - ОСОБА_4, на укладення даного договору.

Дані доводи позовної заяви та апеляційної скарги спростовані письмовими доказами, яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

На час укладення оспорюваного правочину усі вимоги Закону, які ставляться до даного виду правочину були дотримані.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Зі змісту ст. 215,216 ЦК України вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Звертаючись до суду з даним позовом, та вважаючи свої права порушеними, позивач як на підставу недійсності договору застави транспортного засобу вказував лише на відсутність згоди одного із подружжя, як співвласника рухомого майна , на укладення даного правочину.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК).

Беручи до уваги викладене, з наведених у позовній заяві підстав недійсності договору застави могла звертатись виклюично ОСОБА_4, як співвласник майна, у випадку якби вважала свої права порушеними.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про оспорення ОСОБА_4 договору застави транспортного засобу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що права ОСОБА_1, укладеним 08.08.2014 року договором застави транспортного засобу марки «CITROEN», модель «JUMPY», тип пасажирський-В, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, не були порушенні, а тому не можуть бути захищені судом в обраний ним спосіб.

Твердження апелянта, про не виконання судом вимог закону щодо виклику та повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового засідання є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що судом направлялись судові повістки на адресу відповідач, а також було розміщено судове оголошення в пресі.

Доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наведеними обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Належні та допустимі докази для спростування рішення суду першої інстанції, передбачені статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, відсутні. Порушень норм матеріального та процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до статті 376 ЦПК України, судом першої інстанції не допущено.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: