Справа № 360/1050/18
Провадження №2/367/3756/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

06 грудня 2018 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:головуючої судді Оладько С.І.,

за участі секретаря Шубчик В

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,ОСОБА_3 про визнання права власності та виселення

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом,відповідно до якого зазначив,що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 11 лютого 1993 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Бородянського районну Київської області, а/з №15.

У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 22.06.2016 р.

ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_2 від попереднього шлюбу.

На підставі рішення Народних депутатів №6 від 20.06.1989 р. ОСОБА_5 було надано кВ. АДРЕСА_1 на сім'ю в складі 3 чоловік.

Враховуючи те, що шлюб з відповідачем було укладено лише в 1993 р., а відповідач ОСОБА_3 народилась в квітня 1989 року логічним є те, що вказана квартира надавалась на ОСОБА_5 та його колишню дружину ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8

В 2001 році кВ. АДРЕСА_1 була приватизована на трьох осіб: позивача та відповідачів по справі.

16.03.2002 р. вказана квартира була продана сторонами по справі.

У відповідності до п.5 договору, продаж було здійснено за 9 400 грн.

З огляду на вказане, кожен продавець отримав по 3 133 грн.

На момент продажу квартири ОСОБА_3 була неповнолітньою. Її законним представником була її мати ОСОБА_2

Позивачем не було здійснено дій щодо усиновлення ОСОБА_3

Вказане свідчить, що часткою відповідача ОСОБА_3 від продажу вказаної вище квартири розпоряджалась на той момент ОСОБА_2

Шляхи використання отриманих коштів як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3, позивачу невідомі.

16.07.2002 р. ОСОБА_5 за власні кошти було придбано буд. АДРЕСА_1 готовністю 75 %,.

Рішенням №267/01 від 17.12,2009 р. прийнято в експлуатацію закінчений житловий будинок вказаний вище та оформлено право власності на нього за позивачем по справі.

Згідно з договором купівлі-продажу спірного будинку, останній придбаний позивачем за 10 600 грн.

В 1994 році, позивач отримав кошти від підприємства «Поліськсільбуд» в розмірі 80 тис. грн. за сумлінну працю, які у відповідності до сімейного Законодавства є особистою власністю позивача.

Позивач зазначає,що вказані кошти, та кошти надані знайомим позивача було сплачено за вказаний будинок, що свідчить про те, що він є особистою власністю позивача.

З огляду на вказане позивач просить визнати право приватної власності на вказаний будинок.

Враховуючи, що на даний час позивачу з боку відповідачів чиняться перешкоди в користуванні майном належним йому, що підтверджується заявами останнього до поліції та наданими відповідями, та те, що ОСОБА_3 не була та не є членом сім'ї позивача, останній просить виселити відповідачів з вказаного будинку.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не брала участі в придбанні спірного будинку, власні кошти на його придбання не вносила, вважаємо що спірний будинок належить на праві приватної власності позивачу.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не є та не була членом сім'ї позивача та на даний час створює перешкоди в користуванні останнім власністю, на яку вона не має жодного права, вона підлягає виселенню.

Позивач просить визнати право власності на буд. АДРЕСА_1 власності за ОСОБА_5 Борисовичем.Усунути перешкоди в праві користування ОСОБА_5 буд. АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з буд. АДРЕСА_1 власності без надання іншого житлового приміщення.

Позивач ОСОБА_5 у судових засіданнях 11.09.2018р та 01.11.2018р свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила,що спірний будинок є спільною сумісною власністю її , позивача та ОСОБА_3Зазначений будинок був придбаний під час шлюбу її та позивача за рахунок коштів,які були отримані від продажу квартири АДРЕСА_1, яка по праву власності належала їй,позивачу та ОСОБА_3Також,на придбання будинку кошти надавали її батьки.Позивач,вона та ОСОБА_3 вселились у даний будинок та проживали у ньому.На даний час у будинку живе ОСОБА_3 із своєю сім»єю.Позивач у будинку не проживає і вона також у будинку не проживає.Позивачу не чиняться перешкоди у користуванні будинком,просила у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечувала,просила у позові відмовити.Зазначила,що на даний час житловий будинок по праву власності зареєстрований за позивачем.Спірний будинок не може бути визнаний особистою власністю позивача,поскільки сам позивач і у судовому засіданні і у поясненнях до Бородянського відділу поліції пояснював,що будинок придбаний у період шлюбу із ОСОБА_2 та є їхньою спільною власністю.Щодо відповідача ОСОБА_5,то спірний будинок був придбаний і за кошти,які були отримані від продажу квартири АДРЕСА_1,1/3 частина якої по праву власності належала ОСОБА_3Після придбання зазначеного будинку,всі члени сім»ї вселились у будинок,були в ньому зареєстровані,тому як члени сім»ї власника будинку всі мають право користуватись будинком і на даний час,тому відсутні підстави для виселення відповідачів із спірного будинку.

Суд,заслухавши пояснення сторін,покази свідків,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.»

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.»

Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

У судовому засіданні встановлено,що . ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1993 року ,що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.15).

У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 22.06.2016 р.(а.с.16)

Відповідач по справі ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про її народження.(а.с.84)

Також,у судовому засіданні встановлено ,що 16.03.2002р між ОСОБА_2,ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_16 було укладено договір купівлі-продажу квартири,згідно якого ОСОБА_2,ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1 ,що підтверджується копією зазначеного договору (а.с.18).

16.07.2002р між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку,згідно якого ОСОБА_5 придбав житловий будинок АДРЕСА_1,готовністю 75% ,що підтверджується копією зазначеного договору (а.с. 17)

Рішенням виконавчого комітету Бородянської селищної ради №267/01 від 17.12,2009 р. Було прийнято в експлуатацію закінчений житловий будинок АДРЕСА_1 та оформлено право власності на нього за позивачем по справі.,що підтверджується копією зазначеного рішення (а.с.23).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ,сформованої 23.07.2018р (а.с.78-81) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем ОСОБА_5 ,що підтверджується зазначеною довідкою(а.с.78-81) та копією свідоцтва про право власності на будинок (а.с.82).

Відповідно до пунктів 1,4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Статтею 12 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до ст.. 22 КпШС України (від 20.06.1969р) «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,

якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.»

Відповідно до ст.. 28 КпШС України « В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх

роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.»

Відповідно до ст.. 57 СК України «Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

7.. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.»

Відповідно до ст.. 60 СК України «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.»

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання права власності на будинок позивач посилається на ті обставини,що ОСОБА_2 не брала участі в придбанні спірного будинку, власні кошти на його придбання не вносила, даний будинок був придбаний за власні кошти позивача.На підтвердження зазначених обставин справи позивач посилається на приватизаційне платіжне доручення №54,згідно якого ОСОБА_5 мав право отримати 1500000 карбованців (а.с.19).При вирішенні спору по суті суд не може прийняти до уваги дані доводи позивача,поскільки суду не було надано належних та допустимих доказів тих обставин,що зазначені грошові кошти були отримані позивачем ,а також не надано належних та допустимих доказів тих обставин,що кошти зазначені у даному приватизаційному дорученні були витрачені на придбання житлового будинку АДРЕСА_1.При цьому,суд вважає за необхідне звернути увагу на ті обставини,що приватизаційне платіжне доручення №54 було видано позивачу 20.06.1994 року,а зазначений житловий будинок був придбаний 16.07.2002 року.

Також,на обґрунтування позовних вимог в частині визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 позивач посилається на договір дарування грошей від 15.07.2002р,згідно якого ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_5 10 000 долларів США,про що до суду надано ксерокопію зазначеного договору(а.с.26).Суд при вирішенні спору по суті не може прийняти до уваги зазначений доказ,а саме копію договору від 15.07.2002пр,поскільки вважає даний доказ неналежним та недопустимим.

Відповідно до ст.. 244 ч 1 ЦК України (а редакції 1963р,а саме на час укладання зазначеного договору від 15.07.2002р) Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.»

Наданий до суду договір дарування від 15.07.2002 р укладений у простій письмовій формі.

Позивач також надав до суду довідку про його доходи в СПМК-502 за період з 1983 по 2000 р(а.с.91-94),довідку із пенсійного фонду за період з 2000 по 2007р(а.с.95-96),довідку про доходи позивача у ТОВ «Руф-Сервіс» за період з 2009 по 2010р(а.с97).При вирішенні спору по суті суд також не може прийняти до уваги надані позивачем зазначені докази,поскільки грошові кошти,які були отримані позивачем на роботі є об»єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст..61 ч 2 СК України «Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.»

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин,що спірний житловий будинок був придбаний за особисті кошти позивача та є його особистою власністю до суду надано не було.

Враховуючи викладені обставини,а також,що спірний житловий будинок був придбаний у період шлюбу позивача та відповідача, суд вважає,що спірний будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2

Крім того,дані обставини визнаються самим позивачем по справі при зверненні до правоохоронних органів із заявами (а.с.114,148),дані обставини вбачаються і з пояснень відповідача та його представника у судовому засіданні.

Позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

У судовому засіданні встановлено,що на час розгляду даної справи житловий будинок АДРЕСА_1 по праву власності зареєстрований за позивачем.

Враховуючи викладені обставини суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Позивач просить також усунути перешкоди в праві користування ОСОБА_5 буд. АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з буд. АДРЕСА_1 власності без надання іншого житлового приміщення.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»

від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч 1 ст.. 317 ЦК України « Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.»

Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд».

Відповідно до ч 1 ст.. 321 ЦК України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.»

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено ,що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч 1 ст.. 405 ЦК України «Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.»

Відповідно до ст.. 150 ЖК України « . Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.»

Відповідно до статті 156 ЖК України «Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які

проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку

(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі

вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На

вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не

потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.»

Відповідно до ст.. 64 ЖК України «Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються

нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що

випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени

сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за

зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і

батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо

вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне

господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали

бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному

жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач

та члени його сім'ї.»

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як уже зазначалось раніше,житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2Відповідач ОСОБА_2 у зазначеному житловому будинку не проживає,що не заперечується позивачем по справі,доказів тих обставин,що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у користуванні зазначеним житловим будинком до суду надано не було.

У судовому засіданні встановлено,що позивач також не проживає у спірному житловому будинку.

08.07.2016р позивач звернувся до Бородянського Р,В з приводу зникнення документів на будинок (а.с.21).Згідно даної заяви вбачається,що позивач не проживає у спірному будинку,поскільки доглядає за хворою мамою,яка прикута до лікарняного ліжка.Будь-яких посилань на ті обставини,що позивачу чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та у чому саме полягають перешкоди,у даній заяві не зазначено.

У судовому засіданні також встановлено,що позивач та відповідачі по справі вселились у будинок АДРЕСА_1, були зареєстровані у зазначеному будинку з 2009р ,що підтверджується довідкою (а.с.70) та копією будинкової книги (а.с. 62-68).Також встановлено,що відповідачі по справі вселились та були зареєстровані у будинку як члени сім»ї позивача.

Відповідно до ч 2 ст. 64 ЖК України «Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.»

У судовому засіданні встановлено,що у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_3 із своєю сім»єю.Як уже зазначалось раніше,ОСОБА_5 вселилась у житловий будинок як член сім»ї власника будинку,а тому відповідно до ч 2 ст. 64 ЖК України вона має права,передбачені ст.. 64 ЖК України.Ставлячи питання про виселення ОСОБА_3 із зазначеного житлового будинку,позивач не надав до суду доказів тих обставин,що ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком,та у чому саме полягають дані перешкоди .Як уже зазначалось раніше,у 2016р ОСОБА_5 звертався до Бородянського РВ з приводу зникнення документів на будинок (а.с.109-116).При цьому будь-яких посилань на ті обставини,що йому чиняться перешкоди у користуванні даним будинком,позивач не зазначав.

У травні 2018р до Бородянського РВ зверталась ОСОБА_5 із заявою,що позивач не впускає у будинок її чоловіка,однак за наслідками проведеної перевірки також не встановлено факту порушення прав позивача (а.с.117-123,134-141).

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18,які є сусідами позивача та відповідачів та які показали,що позивачу не чиняться перешкоди у користуванні будинком.

Свідок ОСОБА_19 показав у судовому засіданні,що він як працівник поліції виїздив на виклик,коли був конфлікт між позивачем та членами сім»ї ОСОБА_3

Враховуючи викладені обставини,а також ті обставини,що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів тих обставин,що йому чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та у чому саме полягають дані перешкоди,суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про виселення із житлового будинку відповідачів по справі.

На підставі ст.ст.391,405 ЦК України,ст.. 57,60 СК України,ст.. 64,156 ЖК України, керуючись ст. ст. 4,10,76,259,264-265,268 , 273 ,365 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_5 у позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано,набирає законної сили після повернення апеляційної скарги ,відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс судового рішення буде складено 16.12.2018р.

Суддя: С.І. Оладько