Справа № 487/4429/17
Провадження № 2/487/361/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі судді Біцюка А.В., за участю секретаря Попович В.Б., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 (проживає за адресою: 54055, м. Миколаїв, вул.. Садова 78/1) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: 54055, м. Миколаїв, вул.. Садова 78/1), треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 (м.Миколаїв, вул.Садова, 78/1, РНКОПП НОМЕР_1); ОСОБА_6 (АДРЕСА_1), про визнання права власності на частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

23.08.2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому посилаючись на фінансову участь у будівництві будинку за адресою: м. Миколаїв, вул. Садова, 78, після уточнень просила визнати за нею право власності на 93/200 частини вказаного будинку.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що нею разом з відповідачкою ОСОБА_2 здійснювалось будівництво будинку за адресою: м. Миколаїв, вул. Садова, 78/1. Перед початком будівництва сторони дійшли домовленості про те, що оскільки позивачка на момент будівництва проживала та працювала в Італії, вся документація щодо будівництва будинку оформлювалась на імя відповідачки, оскільки це значно спрощувало її оформлення. Фінансування будинку здійснювалось сторонами сумісно в рівних частках та після завершення будівництва вони мали стати співвласниками нового житлового будинку в рівних частках. На будівництво будинку ОСОБА_5 здійснила витрати в сумі 437,904,66 грн., що підтверджується документально. 04.12.2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 253,4 кв.м., розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Садова, 78/1. Проте, під час приїзду до Миколаєва в 2017 році позивачка дізналась, що переоформлення на неї права власності на 93/200 частки житлового будинку неможливе, оскільки відповідна угода потребує нотаріального оформлення, а чоловік відповідачки ОСОБА_3 не надає ОСОБА_2 згоди на укладення такої угоди. За таких обставин ОСОБА_5 позбавлена можливості оформити документи на право власності на належні їй 93/200 частки житлового будинку в позасудовому порядку.

Позивач ОСОБА_5 до судового засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно належним чином.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнавала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову, суду пояснювала, що позов підлягає задоволенню, так як обставини зазначені в ньому відповідають дійсності.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує, не заперечує проти задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні обставини визнані позивачем оспорював, заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що спірний будинок є спільною сумісною власністю його з відповідачем, оскільки його будівництво здійснювалось саме ним та ОСОБА_2, та на даний час спір з приводу поділу цього майна розглядається Заводським районним судом міста Миколаєва.

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнавала, заперечувала проти задоволення позову, суду пояснювала, що доказів на підтвердження участі позивачки в будівництві будинку немає. Крім того, спору як такого, між сторонами немає. Вказаний спір є фіктивним, так як позивачка та відповідач є родичами, які намагаються усунути ОСОБА_3 від набуття права власності на спірний будинок.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

02.08.2004 року позивач ОСОБА_9 та її донька, ОСОБА_2, в порядку приватизації набули право спільної часткової власності на квартиру №3, розташовану в будинку №78 по вул. Садовій в м.Миколаєві, по ? частці кожна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.08.2004р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації, номер запису 20169 в книзі 121.

Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру від 15.10.2007р. до квартири №3 відносилась службова будівля самовільно побудована в 2007 році Майстерня загальною площею 30,9 кв.м.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2008р. по справі №2-2292/2008 за ОСОБА_5 та ОСОБА_2, як співвласниками квартири №3, визнано право власності на самовільно побудована в 2007 році Майстерню загальною площею 30,9 кв.м. (далі Майстерня).

В подальшому на замовлення ОСОБА_2 в 2009 році виготовлено проект 2-х поверхового житлового будинку за адресою: м.Миколаїв, вул. Садова, 78. Згідно пояснень учасників справи будівництво вказаного житлового будинку здійснювалось на місці Майстерні, яку демонтовано. Вказане підтверджується і проектом будівництва, згідно якого будівництво здійснюється на ділянці, де знаходиться сарай замовника, який підлягає демонтажу.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 травня 2010 року №759 Житловому будинку по вул. Садовій, 78 (літ.К), який належить гр.ОСОБА_2, надано нову адресу: вул.Садова, 78/1.

04.12.2011 року ОСОБА_2 отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 253,4 кв.м, розташований за адресою: вул. Садова, 78/1 (далі Будинок).

З 25 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2018 року шлюб між вказаними особами розірвано.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 3 частини 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 218 ЦК встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Квартира АДРЕСА_2, яка належала сторонам на праві спільної часткової власності, не була використана при будівництві Будинку, і була продана сторонами справи іншій особі до звернення до суду із позовом.

Право на частку Будинку, належну позивачу, має ОСОБА_3 відповідно до ст.60 СК України, як на майно набуте подружжям у шлюбі.

Крім того, третя особа ОСОБА_3 зазначає, що також брав участь у спільній діяльності по будівництву Будинку, а тому має право на нього.

Також, ОСОБА_3 заперечує факт вчинення правочину договору між позивачем та відповідачем про спільну діяльність у будівництві Будинку. Крім того, Майстерня, на місці якої побудовано Будинок, була збудована в 2007 році, тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_10, а як наслідок, в тому числі, за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_10

Оскільки факт вчинення правочину, на існування якого посилається позивач, оспорюється одним із співвласників Будинку, то, відповідно до ст.218 ЦК України, на підтвердження факту існування угоди, яка підлягає укладенню у письмовій формі відповідно до вимог ст.208 ЦК України, сторони повинні надати письмові або інші докази, крім показів свідків.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтями 1130, 1131 ЦК України передбачено, що За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. 2. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Форма та умови договору про спільну діяльність 1. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. 2. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною 1 статті 1134 ЦК України встановлено, що Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

В ст. 1133 ЦК України зазначено, що Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. 2. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Цивільний кодекс Укрїни не встановлює особливих правил або вимог до участі у спільній діяльності фізичних осіб.

Таким чином, за договором про спільну діяльність кожен з учасників вносить свій вклад (внесок) для досягнення спільної мети (ст. 1130 ЦК). Внеском учасника фізичної особи в СД можуть бути як грошові кошти, так і майно, майнові права, а в окремих випадках професійні знання , навички, вміння (у т. ч. трудова участь), ділова репутація та ділові зв'язки. Якщо учасник робить грошовий внесок, то, по суті, він стає інвестором. При цьому, його функції зводяться, як правило, виключно до фінансування спільної діяльності. У договорі визначається розмір внеску даного учасника та розмір його частки в збудованому об'єкті нерухомості (у відсотках).

Позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження розміру своєї частки у збудованому обєкті нерухомості Будинку. Квитанції, чеки, накладні, переписка з відповідачем, належність позивачу майстерні на праві спільної часткової власності, підтверджує лише її участь у будівництві Будинку, але не визначає розмір частки, яка їй належить в збудованому обєкті.

Враховуючи участь у будівництві Будинку ще й інших осіб, позов до яких не предявлявся, то визначення розміру частки позивача, у спільно побудованому Будинку в тому числі із застосуванням положень ч.2 ст.1133 ЦК України, належить здійснювати в судовому порядку шляхом предявлення позову до всіх учасників спільного будівництва Будинку, в тому числі й до ОСОБА_3

Оскільки позов предявлений позивачем лише до одного з учасників спільної діяльності, то вирішення спору по суті призведе до порушення прав інших учасників спільної діяльності, які оспорюють факт участі позивач у ній, а за такого у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.05.2018 року.

Суддя Біцюк А.В.