Апеляційне провадження № 22-ц/796/4581/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/13765/17-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна фіскальна служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 30 березня 2018 року під головуванням судді Новака Р.В. в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва о 8 год., 10 хв.,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у серпні 2013 року відповідно до наказу вона була переведена на постійній основі на посаду спеціаліста по реалізації відділу реалізації ДП «Санаторій «Дніпро» міністерства доходів і зборів України.

В березні 2014 року, у зв'язку із окупацією АР Крим, вона разом з сім'єю були вимушені переїхати до міста Києва.

Відповідно до наказу від 3 квітня 2014 року їй було надано відпустку по вагітності та пологам, а відповідно до наказу від 4 серпня 2014 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Через деякий час їй було передано трудову книжку із записом про звільнення у лютому 2015 року, яке відбулося без її згоди.

Крім того, сам запис про звільнення містив посилання на законодавство Російської Федерації.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції зазначав, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною 2 статті 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним та не створює правових наслідків. Проте, вона просила визнати недійсним не акт, а сам запис в трудовій книзі, який є похідним від такого акту і міститься в чинному документі встановленого зразку.

Також вказує, що Державна фіскальна служба України є належним відповідачем, як центральний орган виконавчої влади, у сфері управління якого знаходиться ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України. Також зазначає, що підприємство не ліквідовано у визначеному законодавством порядку, не реорганізовано та не переміщене на контрольовану територію України, але при цьому від його імені здійснюються такі юридично значущі дії, як здійснення запису в трудовій книжці з проставлянням печатки.

Вважає, що відповідно до пункту 2.8 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993, яким встановлено, що якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при РадіМіністрів Криму.

Вказує, що запис в трудовій книжці не відповідає встановленим законодавством вимогам, оскільки її звільнено на підставі положень трудового законодавства РФ, хоча в жодні правовідносини з РФ вона не вступала.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Позивач ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав викладеній в ній та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача Діанов О.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги у повному обсязі. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенню позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вона звернулася до суду з позовом до ДФС України, яка не є належним відповідачем у справі, а також того, що недійсність запису про звільнення в трудовій книжці встановлена ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», та підстав визнавати незаконним звільнення ОСОБА_4 у суду не було, оскільки за зазначених обставин, вважати, що мав місце факт звільнення останньої, правових підстав немає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу № 315-л від 01.08.2013 року ОСОБА_4 була переведена на постійній основі на посаду спеціаліста по реалізації відділу реалізації державного підприємства «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України.

Відповідно до наказу від 3 квітня 2014 року за № 48-о «Про надання відпустки», ОСОБА_4 було надано відпустку по вагітності та пологам.

Відповідно до наказу № 76-о від 4 серпня 2014 року «Про надання відпустки» ОСОБА_4 було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

З копії трудової книжки вбачається, що у останній під № 18 міститься запис від 28 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_4 за згодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Кодексу про працю РФ.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку не передбаченому законом.

Відповідно, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсними і не створюють правових наслідків.

Суд першої інстанції правильно вважав, що в конкретному випадку, оскільки в силу вказаного вище Закону зазначений запис у трудовій книжці ОСОБА_4 є недійсним, то, відповідно, він і не створює будь-яких правових підстав.

Вирішуючи питання про визнання недійсним запису в трудовій книжці за № 18 від 28 лютого 2015 року та зобов'язання голови Державної фіскальної служби України здійснити в трудовій книжці запис про визнання недійсним запису від 28 лютого 2015 року за № 18 та завірити його печаткою, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 3.1 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109, засновником державного підприємства «Санаторій «Дніпро» є Міністерство доходів і зборів України.

Підпунктом 7.2 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109 передбачено, що орган управління майном не має право втручатися в оперативну діяльність керівника Підприємства, крім випадків, передбачених Статутом та чинним законодавством.

Відповідно до п.п. 19, п. 11 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою кабінету Міністрів України за № 236, визначено, що Голова Державної фіскальної служби України в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Державної фіскальної служби України.

Пунктом 7.4 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109 передбачено, що керівництво підприємством здійснює директор (головний лікар) і у тому числі розробляє та затверджує організаційну структуру Підприємства, штатний розпис з урахуванням умов і фонду оплати праці Підприємства.

Доводи апеляційної скарги були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судом першої інстанцій, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7.06.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: