ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 653/3067/16-ц Головуючий в І інстанції: Крапівіна О.П.
Номер провадження: №22-ц/819/351/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Гули Михайла Олеговича, діючого в інтересах акціонерного товариства "Херсонобленерго", на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року, у складі судді Крапівіної О.П., у справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго" про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

13 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 13/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, які складаються з приміщень: 2.1 - сіни площею 14,50 кв.м; 2.2 - жила кімната площею 5,50 кв.м; 2.3 - жила кімната площею 10,10 кв.м; 2.4 - жила кімната площею 15,0 кв.м; 2.5 - жила кімната площею 10,0 кв.м; 2.6 - кухня площею 15,60 кв.м; 2.7 - коридор площею 1,40 кв.м; 2.8 - котельна площею 4,20 кв.м; 2.9 - ванна площею 4,0 кв.м; 2-10 - туалет площею 0,8 кв.м, а також дворових будівель та споруд а1- навіс; Б, В, Д - сараї; Г - туалет; Е - душ.

Позов обґрунтований тим, що з 29.04.1978 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і з того часу вони стали проживати однією сім'єю в смт. Новоолексіївка Генічеського району. В 1983 році її чоловік був прийнятий на роботу майстром Новоолексіївської ділянки Генічеського РЕМ, який на той час знаходився у підпорядкуванні ПЕО "Одесаенерго". У зв'язку з цим вказане підприємство надало їхній сім'ї для проживання приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1, яким до них користувались інші працівники цього ж підприємства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер і вона стала проживати в цьому приміщенні разом з дітьми. Вона неодноразово ремонтувала стіни будинку, які тріскалися через відсутність фундаменту, але здійснити капітальний ремонт будівлі не може через відсутність у неї правовстановлюючих документів на цей об'єкт.

В 2004 році вона звернулась до виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради із заявою про надання будівлі за вказаною адресою статусу житлової, яке виконавчим комітетом було задоволено. Прийнято рішення № 147 від 24.11.2004 року про надання цьому будинку такого статусу.

Вона неодноразово зверталась до керівництва Генічеського РЕМ з проханням вирішити її житлове питання, але отримувала відповідь, що це житло не перебуває на балансі енергопостачальної компанії. Її переписка, в тому числі і з Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, до цього часу також не принесла ніяких результатів, у зв'язку з чим вона не може належним чином реалізувати свої житлові права через невизначеність правового статусу житлового будинку, в якому вона особисто і її діти проживають вже тридцять два роки.

На підставі ст.344 ЦК України просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року позов був задоволений.

В апеляційній скарзі скаржник просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи. Зокрема, зазначив, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що право власності відповідача не підтверджено належними доказами. Так, відповідач є правонаступником відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго", яке у свою чергу є правонаступником Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Херсонобленерго", яке було правонаступником Державного енергопостачального підприємства "Херсонобленерго". Відповідно до ст.12 Закону України "Про господарські товариства" відповідач є власником майна, переданого йому засновником у власність як вклад до статутного капіталу. Відповідно до переліку нерухомого майна, яке передано під час корпоратизації в статутний фонд ВАТ "ЕК "Херсонобленерго" згідно Указу Президента України від 15.06.1993 року №210/93, відповідач набув право власності на будівлю лінійно-монтерського пункту на території АДРЕСА_1, що підтверджується Переліком нерухомого майна. На час передачі майна виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від державної реєстрації, що унеможливлює його невизнання на цій підставі. Також вказав, що не відповідає дійсності твердження суду про те, що зазначений в Переліку нерухомого майна об'єкт ніяким чином не співвідноситься з об'єктом нерухомого майна, на який визнано права власності. Адже, як його не називати, фізично це один і той же об'єкт, що і не заперечує позивач. Також, зазначив, що суд не звернув уваги на те, що спірний об'єкт нерухомого майна визнаний як житлове приміщення на підставі рішення виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради від 24.11.2004 року, яке не може свідчити про встановлення дійсного факту, оскільки невідомо, на підставі чого це зроблено. Також вказав, що поза увагою суду залишилось і те, що така умова застосування ст.344 ЦК України як добросовісність заволодіння майном у цій справі відсутня, адже позивач, і це вона підтверджує в позові, завжди знала, що вона тимчасово володіє чужим майном, власником якого на той час було ПЕО "Одесаенерго" і правонаступником якого є відповідач. Також зазначив, що є неправильним висновок суду про те, що позивач ніколи не перебувала з відповідачем ні в яких відносинах, адже вона отримала право на проживання в будинку як член сім'ї чоловіка, який перебував у трудових відносинах з власником спірного майна та у зв'язку з чим його отримав. У подальшому, після смерті чоловіка, позивач фактично перебувала в договірних відносинах з власником будинку та сплачувала за це квартирну плату. Також вказав, що поза увагою суду залишилось і те, що набуття позивачем права користування спірним приміщенням відбулось в 1983 році виключно з волі та з відома законного власника приміщення та на достатній правовій підставі, що унеможливлює застосування ст.344 ЦК України, яка передбачає, що право власності у володільця за давністю вникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника, без достатньої правової підстави. Крім того, зазначив, що, задовольнивши позов, суд фактично узаконив здійснене позивачем самовільне будівництво, яка в судовому засіданні підтвердила, що проводила перебудову та переобладнання спірного приміщення без відповідних погоджень та дозволів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

За Статутом ПАТ "ЕК "Херсонобленерго", затвердженим загальними зборами акціонерів від 17.03.2011р протокол №15, відповідач є правонаступником відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго", яке у свою чергу є правонаступником Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Херсонобленерго", яке було правонаступником Державного енергопостачального підприємства "Херсонобленерго" (а.с.41-56).

Згідно протоколу №25 від 13.04.2017р загальних зборів акціонерів змінено тип товариства, а саме з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство (а.с.112).

Це відображено у Виписці з ЄДРЮОФОПГФ (а.с.113).

Відповідно до переліку нерухомого майна, яке передано під час корпоратизації в статутний фонд ВАТ "ЕК "Херсонобленерго" станом на 01.07.1995р згідно Указу Президента України від 15.06.1993 року №210/93, попередник відповідача набув право власності на будівлю лінійно-монтерського пункту п/с Новоолексіївка (а.с.36-39).

Долучено інвентарну карточку №24 обліку основних засобів, в якій зазначено лінійно-монтерський пункт Новоолексіївської підстанції. Описано характеристику об'єкту: фундамент - бутовий стрічковий, стіни - ракуш. цегляні, дах - шифер, площа - 153,4 (а.с.40).

Матеріали справи містять матеріали за зверненням від 16.04.2010р відповідача на адресу начальника Генічеського БТІ з проханням про виготовлення технічної документації для оформлення права власності на об'єкт нерухомості, що належить компанії та знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.72).

Матеріали містять опис інвентаризаційної справи, звідний акт з описом об'єкта, оціночний акт, поверховий акт, експлікацію внутрішніх площ до плану житлового будинку тощо (а.с.64-71)

Відповідно до копій свідоцтва про укладення шлюбу, посвідчення працівника ПЕО "Одесаенерго", виробничої характеристики на майстра Н.Олексіївської дільниці Генічеського РЕМ ОСОБА_4 29.04.1978 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, який у 1983 року був прийнятий на роботу майстром Новоолексіївської дільниці Генічеського РЕМ, який на той час перебував у підпорядкуванні ПЕО "Одесаенерго". У зв'язку з цим, ПЕО "Одесаенерго" ОСОБА_4 було надано для проживання приміщення, розташоване в АДРЕСА_1, яке до цього використовувалось іншими працівниками цього підприємства для проживання. Документи про надання такого приміщення родині відсутні (а.с.6, 8, 9).

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

За копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4 останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Сторонами не заперечується, що після смерті чоловіка позивач залишилась проживати в цьому приміщенні разом з дітьми і продовжує ним користуватись до цього часу. При цьому жодних вимог до неї від будь-кого про звільнення житла не надходило. Позивач продовжувала сплачувати квартирну плату, яку вносила в бухгалтерію Генічеського РЕМ з 1984 року, припинивши її сплачувати лише в 2012 році.

Згідно рішенню виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради Генічеського району Херсонської області від 24.11.2004 року №147 було надано статус житлового будинку, розташованому в АДРЕСА_1 (а.с.10).

Це рішення ніким не оскаржено.

Відповідно до копії домової книги Новолексіївської селищної ради в житловому будинку по пров. Червоноармійський ,1 в смт. Новоолексіївка зареєстровані фізичні особи, в тому числі ОСОБА_4 (померлий), його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_6 з 20.07.1984 року. Будинок зазначено як житловий будинок підстанції (а.с.12-19).

Із копій листів позивача вбачається, що в 2013-2015 роках позивач вела листування з відповідачем та Міністерством енергетики та вугільної промисловості України з приводу оплати за проживання у спірному будинку та приватизації вказаного житла (а.с.19-22).

З Інформаційної довідки з різних державних реєстрів (речових прав на нерухоме майно, прав власності на нерухоме майно, Іпотек, заборон відчуження) вбачається, що відносно спірного об'єкта нерухомого майна відомості відсутні (а.с.29).

Згідно відповіді від 24.10.2016р за №1028 начальника КП "Генічеське БТІ" ХОР на запит суду технічна документація в архіві підприємства на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 відсутня (а.с.31).

В іншій відповіді від 06.04.2018р за №290 начальника КП "Генічеське БТІ" ХОР на запит адвоката архівна справа за адресою: АДРЕСА_1 відсутня у КП "Генічеське БТІ" ХОР (а.с.134).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів передання спірного майна з ПЕО "Одесаенерго" до відповідача і доказів належності йому вказаного майна, виходив з відсутності доказів віднесення вказаного майна до службових, з того, що позивач ніколи не перебувала з відповідачем у будь-яких відносинах, а також з положень ст.344 ЦК України.

Однак, до такого висновку суд дійшов при неповному з'ясуванні всіх обставин справи та порушивши норми процесуального права і неправильно застосувавши норми матеріального права.

Згідно зі ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.9 постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача, вона знала про відсутність у неї підстави для набуття права власності на спірний об'єкт нерухомості, оскільки вселилась в спірний будинок як член сім'ї працівника підприємства та користувались ним на протязі всього часу.

Апеляційний суд враховує, що ще в 2013-2015 роках позивач вела листування з відповідачем та Міністерством енергетики та вугільної промисловості України з приводу оплати за проживання у спірному будинку та приватизації вказаного житла. Вказане підтверджує те, що позивач не є добросовісним набувачем майна.

Отже, наявна відсутність такої обов'язкової умови для застосування ст.344 ЦК України як добросовісне заволодіння спірним майном.

За положеннями ст.128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Стаття 181 ЦК визначає поняття "нерухома річ" та "рухома річ". Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих - належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).

Отже, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст.5 цього кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з'ясувати, чи належить майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

Відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно (будівлю лінійно-монтерського пункту на території АДРЕСА_1) відповідно до переліку нерухомого майна, яке передано під час корпоратизації в статутний фонд ВАТ "ЕК "Херсонобленерго" згідно Указу Президента України від 15.06.1993 року №210/93. На час передачі майна виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від державної реєстрації.

Надання будинку статусу житлового за рішенням органу місцевого самоврядування не може спростувати того факту, що це майно належить відповідачу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходить з того, що вселення позивача у встановленому законом порядку в спірне приміщення, яке належить відповідачу на праві власності, фактичне існування договірних відносин з приводу найму житла, виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд також враховує і таке.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст.15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Проте, суд першої інстанції, хоча і задовольнив позов також і з підстави недоведення відповідачем свого права власності на спірне нерухоме майно, однак не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування, тобто погодився по суті з тим, що майно належить відповідачу.

Отже, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну будівлю не відповідають нормам чинного законодавства, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати й ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні апеляційної скарги відповідач сплатив в установленому законом розмірі 826,80грн судового збору (а.с.185), в позові відмовлено повністю й апеляційну скаргу повністю задоволено. Тобто з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 826,80грн.

Керуючись ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Гули Михайла Олеговича, діючого в інтересах акціонерного товариства "Херсонобленерго", задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 серпня 2018 року скасувати й ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго" про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства "Херсонобленерго" судові витрати в розмірі 826,80грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 13 грудня 2018 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська