ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки Союз-Дніпро», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки Союз-Дніпро», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Кредитної спілки Союз-Дніпро», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року по справі № 200/16402/17 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки Союз-Дніпро», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

У відзиві Кредитна спілка "Союз-Дніпро" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року по справі № 200/16402/17 без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.02.2016 року між КС «Союз-Дніпро» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 184/16, за умовами якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25560 грн. на термін 30 місяців, по 09.08.2018 року, на умовах, встановлених цим договором, а відповідач ОСОБА_1 зобов'язалась повернути кредит та сплатити в день отримання коштів за кредитом із розрахунку 21,76% процентів на суму кредиту, що становить 5560 грн., а також проценти, нараховані згідно п.4.2 цього Договору.

Відповідно до п.4 цього Договору нарахування процентів за договором здійснюється за строк користування кредитом та нараховується на залишок заборгованості за кредитом в день отримання коштів та щомісяця із розрахунку 2,3% на залишок заборгованості за кредитом, погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця у період з 10 по 16 число кожного місяця згідно графіку, при цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту наступного дня після дня надання кредиту позичальнику до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно.

Згідно п.2.1. Кредитного договору № 184/16 від 10.02.2016 року, кредит (цільове призначення) надавався ОСОБА_1 для придбання будинку та переоформлення.

10.02.2016 року між КС «Союз-Дніпро» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 184/16, відповідно до умов якого ОСОБА_2, як поручитель, зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 його боргових зобов'язань перед кредитором за Кредитним договором № 184/16 від 10.02.2016 року в повному обсязі таких зобов'язань, поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники.

ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір №184/16 від 10 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Кредитною спілкою "Союз-Дніпро" і договір поруки №184/16 від 10.02.2016 року, укладений між Кредитною спілкою "Союз-Дніпро" та ОСОБА_2 недійсними та визначити непогашений залишок тіла кредиту у розмірі 9110,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в день отримання грошових коштів за кредитом, вона повинна сплатити відповідачу проценти із розрахунку 21,76% на суму кредиту, що становить 5560,00 грн. Вказану суму вона сплатила Відповідачу в день отримання кредиту із отриманих від нього грошових коштів. Зазначає, будь-якого документу про отримання від неї процентів у розмірі 5560,00 грн. відповідачем їй не надано.

Також стверджує, що відповідачу просто захотілось крім 2,3 % за користування кредитом взяти з неї ще 21,76 % процентів від суми кредиту і він включив таку умову в Договір, що вказує на його нечесність та недобросовісність. Це підтверджується Розрахунком заборгованості за Договором. Зазначає, що у розрахунках є колонка - фактично сплачені % за користування кредитом, в якій вказано що у березні, травні, червні, серпні, листопаді та грудні 2016 року вона всього сплатила процентів 5779,56 грн. Про сплачені 10.02.2016 року проценти 5560,00 грн. у цій колонці мови не має.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, оскільки при укладенні кредитного договору та договору поруки були дотримані усі норми чинного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги про те, що Кредитний договір № 184/16 від 10.02.2016 року не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови та свідчить про ведення позивачем нечесної підприємницької прктики, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору.

Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.

Згідно з п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації.

Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, бездіяльністю, яка вводить в оману визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Щодо доводів апелянта про ненадання інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

ОСОБА_1, підписуючи кредитний договір, погодилась із зазначеними у ньому умовами та не висувала КС «Кредит-Дніпро» жодних претензій щодо незгоди з окремими пунктами цього Договору або ж щодо нерозуміння нею окремих його частин.

Враховуючи викладене, виходячи з недоведеності та безпідставності позовних вимог, оскільки позивач не довела обставин, на які посилалася, як на обґрунтування своїх вимог, підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова