Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 357/12578/15-ц

провадження № 61-5167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук Ірина Митрофанівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Протасова О. М., додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року у складі судді Протасова О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кулішенка Ю. М., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І. М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 квітня 2015 року квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 26 грудня 2006 року й до 18 листопада 2014 року заявник перебував у шлюбі з ОСОБА_4 До укладення шлюбу, 31 серпня 2005 року, за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав у неї 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. 27 січня 2007 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 3/4 частин цієї ж квартири. Маючи зобов'язання зі сплати кредитів, заявник вирішив продати зазначену квартиру, проте за станом здоров'я особисто займатись цим питанням у нього не було можливості. Зважаючи на це, 17 березня 2015 року заявник видав ОСОБА_4 довіреність на продаж зазначеної квартири. ОСОБА_4 21 квітня 2015 року шляхом обману за допомогою відповідача Мельничук І. М., приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, уклала договір купівлі-продажу квартири зі своєю матір'ю ОСОБА_5 Однак грошові кошти за квартиру фактично не передавались, експертна оцінка квартири була занижена, згоди на продаж своєї частки квартири ОСОБА_4 не надавала. Вважаючи, що у цьому є шахрайська домовленість відповідачів, позивач просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2015 року недійсним як такий, що вчинений під впливом обману.

У якості підстав позову ОСОБА_3 зазначив статті 202, 203, 204, 230, 238 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що заявник не надав доказів обману зі сторони ОСОБА_4, а також тих обставин, що вона діяла в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона одночасно була, чи щодо інших осіб, встановлених законом, або з перевищенням повноважень. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача до відповідача ОСОБА_5, суд виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона як покупець навмисно ввела ОСОБА_3 як продавця в оману щодо обставин, які мають істотне значення, або заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи замовчувала їх існування. Відмовляючи у задоволенні позову до приватного нотаріуса Мельничук І. М., суд посилався на те, що позивач необґрунтовано заявив вимоги до нотаріуса, який не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а тому вони не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Додатковим рішенням суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат, стягнув з ОСОБА_3 на користь приватного нотаріуса Мельничук І. М. 1 102, 40 грн судових витрат на правову допомогу.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року відхилено, рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4, ввівши його в оману, неналежно виконала надане ним доручення, а також тих обставин, що вона діяла в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, підстави для задоволення позову відсутні.

ОСОБА_3, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, додаткове рішення цього ж суду від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року, постановити нове рішення, яким визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено однобічність та неповноту судового розгляду. Заявник зазначив, що довіреність видана на вчинення дій у вигляді укладення договору купівлі-продажу, а не на безкоштовну передачу квартири, оскільки відповідач коштів за продаж квартири не отримала. Окрім цього, суди не врахували, що під час посвідчення оспорюваного договору нотаріусом порушено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), оскільки ОСОБА_4 не надала письмової згоди на продаж квартири як власниця частини спірної квартири.

У відзиві Мельничук І. М. зазначила, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. За її твердженнями, на підставі довіреності ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 на представлення його інтересів з питання продажу належної йому квартири АДРЕСА_1, яка на момент посвідчення спірного договору не була скасованою. Щодо твердження заявника про відсутність згоди ОСОБА_4 як співвласника частини квартири зазначила, що витребувала всі необхідні відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що передбачені Порядком. Доводи заявника в частині неотримання відповідачем грошових коштів також не вважає спроможними, оскільки за умовам договору продаж вчинено за 100 000, 00 грн, які отримані продавцем від покупця повністю під час нотаріального посвідчення договору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 13 березня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 30 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 березня 2015 року позивач видав ОСОБА_4 довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі договорів купівлі-продажу: 1/4 частина - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 31 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є. В. та зареєстрованого за № 7132; 3/4 частини - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 27 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрованого за № 2-485.

Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І. М., зареєстрована за № 461. Довіреність підписана у присутності нотаріуса; особу довірителя встановлено, дієздатність перевірено.

За змістом зазначеної довіреності ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питання продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах, відомих позивачу та відповідачу, для чого надав право виконувати всі дії, пов'язані з цією довіреністю, у тому числі, розписуватись за нього, підписати договір купівлі-продажу та провести його державну реєстрацію.

З договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І. М., зареєстрованого за № 695, встановлено, що на підставі цієї довіреності ОСОБА_4 продала належну позивачу квартиру ОСОБА_5 за 100 000, 00 грн, які були отримані продавцем від покупця повністю при нотаріальному посвідченні цього договору, повний розрахунок та відсутність матеріальних та інших претензій один до одного сторони договору підтвердили своїми підписами.

Згідно з пунктом 14 зазначеного договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не має характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У пункті 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Таким чином, доводи заявника щодо того, що фактично ОСОБА_4 не отримувала грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 230 ЦК України, оскільки доводи неналежного виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про виключно неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2015 року продаж здійснено за 100 000, 00 грн, які були отримані продавцем від покупця повністю при нотаріальному посвідченні цього договору, повний розрахунок та відсутність матеріальних та інших претензій один до одного сторони договору підтвердили своїми підписами. Доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру, суду надано не було.

З урахуванням зазначеного не заслуговує на увагу й довід касаційної скарги щодо того, що довіреність видано на вчинення дій з продажу квартири, а не безоплатної її передачі за іншим видом правочину, оскільки обставини неотримання грошових коштів, а також укладення удаваного правочину не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Стосовно доводів заявника про те, що ОСОБА_4 всупереч частині третій статті 238 ЦК України вчинила правочин у своїх інтересах, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

З аналізу наведеного положення закону можна зробити висновок, що довіритель при оскарженні правочину за цією підставою має довести наявність особистого інтересу представника під час укладення договору, при цьому такий інтерес має суперечити інтересу довірителя на вчинення відповідного правочину, зазначеного у довіреності.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_3 за довіреністю від 17 березня 2015 року уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питання продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 за ціну та на умовах, відомих позивачу та відповідачу, для чого надав право виконувати всі дії, пов'язані з цією довіреністю, у тому числі, розписуватись за нього, підписати договір купівлі-продажу та провести його державну реєстрацію.

Однак заявник не зазначав як підставу позову, не наводив відповідних доводів у касаційній скарзі та їх не обґрунтовував про те, що ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу на умовах відмінних, від тих, що були узгоджені між сторонами, зокрема, щодо того, що цей договір мав бути укладеним не з ОСОБА_5

Отже наведені доводи є припущеннями, що не отримали доказового підтвердження під час вирішення справи, такі обставини не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо незаконності оскаржених судових рішень в частині задоволення заяви Мельничук І. М про ухвалення додаткового рішення, у зв'язку із чим згідно з вимогою статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась. Інші доводи заявника щодо відсутності належної згоди ОСОБА_4 на продаж своєї частки квартири спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснено судом апеляційної інстанції та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик