АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/4767/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Саліхова В.В., Соколової В.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_1) - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Святошинського районного суду міста Києва П'ятничук І.В.

у цивільній справі № 759/16926/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-тя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильєвої НаталіїІванівни про визнання договору дарування недійсним

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 1979року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано в 2013 році за рішенням суду. Після розірвання шлюбу вона в судовому порядку звернулася з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Оскільки за час спільного проживання приватний будинок в якому вони постійно проживали і який належав батькам колишнього чоловіка, а після їх смерті став належати на праві власності відповідачу ОСОБА_2 зазнав істотних змін, значно збільшився в площі за рахунок часткової реконструкції та капітального ремонту. Як їй стало відомо, 27.12.2016року відповідач ОСОБА_2 відповідно до договору дарування подарував будинок за адресою: АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1, який позивачка вважає спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, вважає, що відповідачі вказаними діями позбавляють її - позивача права спільної сумісної власності на домоволодіння, набуте за час зареєстрованого шлюбу, права володіти та користуватись об'єктом права спільної сумісної власності та намагаються позбавити права на житло. Посилаючись на ч. 3 ст. 215 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням позивач подала апеляційну скаргу, де ставилось питання про його скасування та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про визнання недійсним договору дарування. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

31.05.2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідачів на апеляційну скаргу. В якому відповідачі заперечуючи проти апеляційної скарги, просять залиши її без задоволення, а рішення без змін. Наголошуючи на тому, що договір дарування відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України був укладений у письмовій формі. Будь-яких заборон щодо відчуження та обтяження іпотекою нерухомого майне яке відчужувалось за договором дарування не було. При укладенні правочину його сторони діяли добровільно, відповідно до власного волевиявлення. Крім того, ОСОБА_2 подарував своїй дружині ОСОБА_1 майно що знаходилось у його приватній власності. Тобто, майно на момент укладення договору не перебувало в правовому режимі - спільної сумісної власності. Посилання позивача на те, що відповідачі своїми протиправними діями позбавляють її права спільної сумісної власності є безпідставним, оскільки для наявності таких обставин як позбавлення права власності на майно для початку позивач повинен довести, що має право власності на це майно.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIIIвід 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

Позивач підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 01.06.1979 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 було розірвано.

27 грудня 2016 року відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом КМНО Васильєвою Н.І. ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до даного договору земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0750 га розташована в АДРЕСА_1 належала дарувальнику ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого Головним управлінням земельних ресурсів КМР від 05 жовтня 2004 року.

Житловий будинок з наступними характеристиками, загальна площа 56,6 кв.м., жила площа 32,5 кв. м. зазначений в плані під літерою «А» з надвірними будівлями і спорудами: погреб під літерою «Д», гараж під літерою «И», споруди під літерами «1-3,і» належали дарувальнику ОСОБА_2 відповідно: 3/4 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Л.С. реєстровий номер №7с-2482, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 12.12.1994 року запис в книзі №18683, та відповідно 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Сокологорською Н.Д. від 19.02.1987 року реєстровий номер 7н-2315, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 01.04.1987 року запис в реєстровій книзі за №18683.

Правовими підставами звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач визначила положення ст. ст. 203, 215, 310, 369 ЦК України з посиланням на те, що 27 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасувала рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна ( житловий будинок по провулку АДРЕСА_1) і в цій частині направила на новий розгляд до суду першої інстанції. ОСОБА_1 зазначала, що починаючи з 1979 року по теперішній час вона не має іншого житла. Однак, діями відповідачів починаючи з 2013 року по 2017 рік у неї перекрито опалення, водопровід, газове постачання та відключено електроенергію. Тобто своїми протиправними діями відповідачі позбавляють її права спільної сумісної власності на домоволодіння, набуте за час зареєстрованого шлюбу, права володіти та користуватися об'єктом права спільної сумісної власності, яке вона відстоює шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/ 2 частину нерухомого майна.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оскільки на момент укладення оспорюваного договору заходи забезпечення позову вжиті судом були скасовані, то суд вважав, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 був одноособовим власником вказаного майна, так як доказів перебування вказаного майна в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя не існувало.

Зазначаючи також, що позивачем не виконано вимог ч.9 ст.83 ЦПК України щодо надання пояснення 27.03.2018 року з приводу заявлених позовних вимог з додатками які позивач вказує як письмові докази, не надіслано іншим учасникам процесу, а тому вказані докази та пояснення позивача не можуть бути взяті судом до уваги, а отже, позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Позивач звертаючись з апеляційною скаргою вказувала на те, що внаслідок скасування заходів забезпечення вжитих ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13.11.2014 року про накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, оформлення та переоформлення права власності на дане нерухоме майно права позивача не були захищені, адже суд повинен був не лише встановити належність їй права вимагати, а й сприяти забезпеченню цих встановлених прав.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року було задоволено частково заяву позивача та накладено арешт на квартиру домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді заборони вчиняти будь - які дії щодо відчуження, оформлення ( переоформлення) права власності на дане нерухоме майно.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року були скасовані заходи забезпечення позову вжиті за ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13.11.2014 року.

Тобто на час укладення між відповідачами договору дарування ( 27.12.2016 року) відповідач ОСОБА_2 був одноособовим власником спірного майна.

Посилання скаржника на наявність ухвали ВССУ, якою було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частину нерухомого майна та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції не може бути підставою для визнання договору дарування укладеного між сторонами недійсним з урахуванням того, що зазначеною ухвалою не було змінено правового режиму нерухомого майна (житлового будинку), а саме визнання в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя.

Не ґрунтуються на нормах діючого законодавства і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не застосовано закон, який підлягав застосуванню. На думку позивача, норма ч.5 ст.216 ЦК України не обмежує коло осіб, які мають право вимагати застосування правових наслідків нікчемного правочину лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси порушено. Також наголошувала, що суд у разі виявлення ознак нікчемності правочину може застосувати відповідні правові наслідки за власною ініціативою, тобто навіть тоді, коли такі вимоги не містяться в позові.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Частиною першою даної статті передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5, 6 ст.203 ЦК України.

Згідно матеріалів справи вбачається що договір дарування укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений ( тобто з дотриманням вимог ст. 719 ЦК України). На час розгляду даного позову сторони цього договору ( відповідачі по справі) в судовому порядку його не оскаржували, недійсним не визнавали.

Ставлячи питання про визнання договору дарування недійсним, позивач як в позові так і в апеляційній скарзі не зазначає правові підстави недійсності такого договору. Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд з власної ініціативи має право застосувати відповідні норми права, які б підтверджували недійсність правочину.

Однак, колегія суддів вважає, що позивачем ( скаржником) не взято до уваги положення ст. 12 ЦПК України згідно якої, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам справи судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами вживає заходи для виконання ними їх обов'язків.

За правилами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А відтак, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчинення чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &qu21;Про судоустрій і статус суддів&qu 3;, ч. 6 ст. 147 Закону України « Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: