Дата документу 04.06.2018
Справа № 334/850/18
Провадження № 2/334/2069/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору, зазначивши в позові, що двадцять девятого вересня 2016 року між ним та відповідачкою був укладений спадковий договір, відповідно до якого, позивач передає після своєї смерті відповідачці належну йому 1/2 частину квартири №173, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул..Бородинська, будинок 5.

Згідно п. 4 вказаного договору, відповідачка зобов'язується виконувати його особисті розпорядження, в тому числі закуповувати продукти харчування, забезпечувати придатним до користування одягом та взуттям, надавати побутові послуги, а саме: прати спідню, постільну білизну, прибирати квартиру та інше. А у відповідності до п.5 договору, відповідачка зобовязана після смерті поховати його з дотриманням ритуалу та встановити намогильну споруду.

Після підписання цього договору позивач неодноразово звертався до відповідачки за допомогою у прибиранні житла, у пранні білизни, або з проханням принести йому продукти харчування, однак ОСОБА_2 відмовляла йому, посилаючись на те, що попрати він можу сам бо в нього є пральна машинка автомат, а вивісити білизну, це легко то він самостійно може з цим справитися; прибирати це теж легко, бо є швабра.

Позивач вказує, що відповідачка до нього майже не приходить. Останній раз була у січні 2018 року, приносила «вечерю», посиділа, попитала і пішла. Тобто, відповідачка самоусунулася від виконання обов»язків за договором, тому, позивач вважає, що нього є усі підстави звернутися до суду та розірвати спадковий договір.

У судовому засіданні позивач, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві зазначив, що договір він підписав під тиском своєї дружини, яка також уклала з відповідачкою спадковий договір, відповідно до якого, вона передає після своєї смерті відповідачці належну їй 1/2 частину квартири №173, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул..Бородинська, будинок 5. Тиск дружини був у тому, що вона погрожувала самогубством, якщо він не підпише даний договір, тому він погодився на ті умови, що йому запропонували. Дружина була хрещеною матірю відповідачки, своїх дітей у них не має, тому вона відносилася до відповідачки як до своєї рідної доньки. Після того, як дружина померла, ОСОБА_2 стала приходити дуже рідко до нього, а потім взагалі припинила виконувати свої обовязки, посилаючись на те, що вона працює і часу не вистачає.

В ході судового розгляду, позивач неодноразово зазначав, що відповідачка повинна віддати йому гроші за похорони його дружини, і якщо вона це зробить, він дозволить їй продовжувати виконувати свої обовязки за договором.

Представник позивача підтримала думку позивача та додатково пояснила, що за позивачем доглядають інші особи, які надають йому всіляку допомогу з придбання продуктів харчування, прибирання в квартирі, тощо. Ці обставини можуть підтвердити свідки.

А підставою для звернення до суду стало те, що такий же аналогічний договір був укладений між відповідачкою та жінкою позивача - ОСОБА_3 (на другу частину квартири), яка померла 19 травня 2017 року. І з моменту укладення договору відповідачка також нічим не допомогала жінці. Більше того коли дружина померла, позивач за власний рахунок поховав її та замовив намогильну споруду. Відповідачка ні матеріально, ні фізично мені не допомогала. Представник позивача вважає, що відповідачка невиконанням немайнових розпоряджень позивача порушила умови спадкового договору, що дає йому право для звернення до суду з позовом про його розірвання та наполягала на задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні, оскільки він є необґрунтованим. Відповідачка доводила, що згідно до п. 4 спадкового договору від 29.09.2016 року, укладеному між нею та позивачем, за життя Відчужувача на Набувача покладаються обовязки виконувати такі розпорядження Відчужувача: закуповувати продукти харчування; забезпечувати належними лікувальними засобами (якщо в цьому виникне потреба за рецептами лікаря); забезпечувати придатним до користування одягом та взуттям; надавати побутові послуги, а саме: прати спідню, постільну білизну, прибирати квартиру, ? частки якої є предметом цього договору; здійснювати догляд за Відчужувачем; забезпечувати супроводження Відчужувана до медичних та інших закладів у разі потреби.

Всі ці зобовязання нею виконуються в повному обсязі. Крім того, за бажанням позивача після смерті його дружини вона організувала його відпочинок на Азовському морі, в смт. Кирилівка Запорізької області. Вона з родиною приїжджала до позивача на вихідні, щоб його провідати, привозила харчі, що підтверджується фотознімками.

На теперішній час, усі наміри поговорити з позивачем та зясувати, що саме він бажає, зводилися лише к тому, що вона повинна йому повернути гроші за похорон дружини, а все інше йому не потрібно.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи, викладені у відзиві на позовну заяву підтримала та просила суд відмовити позивачу у позові з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, а також дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що 29 вересня 2016 року між ОСОБА_4 (позивачем по справі) та ОСОБА_2 ( відповідач) був укладений спадковий договір.

За вказаним договором, відповідачка ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання виконувати передбачені в цьому договорі розпорядження ОСОБА_1 і у разі його смерті, ОСОБА_2 набуває право власності на належне відчужувачу майно, а саме, 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний спадковий договір посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

Аналогічний договір того ж дня був укладений між ОСОБА_2 та дружиною відповідача - ОСОБА_6.

Відповідачка у судовому засіданні доводила, що дані договори були укладені за ініціативою подружжя ОСОБА_4. ОСОБА_6 була хрещеною матірю відповідачки, тому без усіляких думок про можливе збагачення за рахунок їх майна, проживаючи в одному будинку, заходила до подружжя, приносила їжу, допомагала по господарству в квартирі.

Даний факт не був спростований позивачем та зібраними по справі доказами.

Посилання позивача, що спірний договір він підписав під тиском своєї дружини, спростовувався в ході судового розгляду, оскільки позивачем не наведено належних доказів того. Дані факти не були підтвердженні свідками з боку позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Посилання позивача, що саме від тиску з боку дружини він потрапив до лікарні з діагнозом «інфаркт», також спростовується матеріалами справи, оскільки спірний договір був укладений та посвідчений 29 вересня 2016 року, а у лікарню ОСОБА_1 потрапив у червні 2016 року.

Даний факт, навпаки підтверджує пояснення відповідачки ОСОБА_2, яка доводила, що після того, як ОСОБА_1 вийшов з лікарні, він та його дружина ОСОБА_6У запропонували їй укласти з кожним з них спадковий договір.

Факт здійснення догляду та постійного піклування над позивачем та його дружиною, свідчать світлини, що були додані до матеріалів справи (а.с.35).

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувана) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувана.

Згідно зі ст. 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

За умовами п. 4 спадкового договору від 29.09.2016, укладеному між відповідачкою та позивачем, за життя Відчужувача на Набувача покладаються обовязки виконувати такі розпорядження Відчужувача: закуповувати продукти харчування; забезпечувати належними лікувальними засобами (якщо в цьому виникне потреба за рецептами лікаря); забезпечувати придатним до користування одягом та взуттям; надавати побутові послуги, а саме: прати спідню, постільну білизну, прибирати квартиру, 1/2 частки якої є предметом цього договору; здійснювати догляд за Відчужувачем; забезпечувати супроводження Відчужувача до медичних та інших закладів у разі потреби.

Як було встановлено в ході судового розгляду, всі ці зобовязання виконувалися відповідачкою у повному обсязі. Крім того, за бажанням позивача після смерті його дружини вона організувала його відпочинок на Азовському морі, в смт. Кирилівка Запорізької області. Де з родиною приїжджала до позивача на вихідні, щоб його провідати, привезти харчі, що підтверджується фотознімками.

Цей факт також не був предметом заперечення позивача.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 8 спадкового договору та ч. 1 ст. 1309 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту невиконання відповідачем вимог спадкового договору позивач посилається на показання свідків, зокрема, свідка ОСОБА_7, 1936 р.н.яка є сусідкою позивача та не знала про взаємовідносини між позивачем та його дружиною та відповідачем. Вона лише підтвердила факт того, що дружина позивача дуже хворіла. Свідок, яка мешкає в іншому місті, (в м. Енергодар) також не знала про існування спадкового договору та не підтримувала взагалі відносен з позивачем і навіть не була на похоронах його дружини, а лише зараз почала з ним спілкуватися, тобто після подачі позивачем позову.

Ствердження позивача, що приводом для його звернення до суду стало те, що відповідач не допомагала його жінці з моменту укладення договору та коли дружина померла, то позивач за власний рахунок поховав її та замовив намогильну споруду не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Крім того, суд звернув увагу, що ОСОБА_6 померла 19 травня 2017 року, а звернувся позивач до суду лише у лютому 2018 року. Пояснити чому він раніше не скористався правом на звернення до суду, позивач навів лише те, що він чекав, коли йому віддадуть його особисті гроші, які він використав на поховання своєї дружини.

У світлі наведених у ч. 1 ст. 1308 ЦК України, умов укладеного між сторонами спадкового договору, підстав для розірвання спадкового договору, позивач зобовязаний довести невиконання відповідачем умов даного договору. Водночас відчужувач у спадковому договорі не має обов'язків, він наділяється лише правом вимоги, а тому набувач повинен довести належне виконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виконання відповідачем умов спадкового договору підтверджується показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили, що ОСОБА_2 завжди намагалася зробити життя літніх людей легшим. Вона постійно піклувалася ними, здійснювала усі заходи щодо поховання померлої ОСОБА_6, відвозила після похорон дружини ОСОБА_1 та інше.

Посилання позивача на невиконання відповідачкою умов договору, враховуючи, що вона особисто не здійснює догляд за ним не заслуговують на увагу, оскільки за умовами спадкового договору відповідач не брала на себе зобов'язання цілодобово знаходитись із позивачем, а лише «забезпечувати» купівлю продуктів харчування та ліків, «забезпечувати» прибирання будинку, надання медичної допомоги позивачу.

Зобов'язання сторонами договору сформульовані так, що з них не випливає обов'язкове їх виконання особисто набувачем. Сам характер дій набувача, зокрема, забезпечення надання медичної допомоги, виключає безпосередню участь відповідача в лікувальному процесі. Зміст зобов'язань має організаційний характер, зокрема, забезпечення прибирання не тотожно прибиранню особисто. Тому змістом зобов`язань набувача було забезпечення та організація надання послуг, які і надавались позивачці. Крім того, з актів цивільного законодавства та суті зобов'язань, визначених спадковими договорами, не випливає обов'язок набувача виконати зобов'язання особисто.

Отже, будь-яких доказів невиконання обовязків, обумовлених спадковими договорами, позивачем не надано і не спростовано доводів відповідача про організацію надання необхідних послуг, які підтверджені показами свідків.

До того ж позивач в судовому засіданні заявив, що він просто хоче отримати гроші від відповідачки. Водночас із положень ст. 1254 і ст.ст. 1302, 1308 ЦК України випливає, що спадковий договір є двостороннім правочином, принцип свободи скасування заповіту на дані правовідносини не поширюється.

Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що стороною позивача в судовому засіданні не доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 526,1302,1305, 1308, 525,651, ЦК України, 12, 13, 83, 263, 264, 265, 279, 430 ЦПК України , суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 08 червня 2018 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.