АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» червня 2018 року

м. Харків

справа № 645/4305/17

провадження № 22-ц/790/2788/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» - ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року, постановленого суддею Бабковою Т.В.,-

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2017 публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 05 серпня 2011 року в розмірі 25099,80 грн., з яких: 1918,04 грн. заборгованість за кредитом; 21510,34 грн. заборгованість за процентами; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1171,42 грн. штраф (процентна складова).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору без номеру від 05 серпня 2011 року, відповідач отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відносно зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконував, у звязку з чим у нього станом на 31 серпня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 25099,80 грн., з яких: 1918,04 грн. заборгованість за кредитом; 21510,34 грн. заборгованість за процентами; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1171,42 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 1-2).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено з мотивів спливу позовної давності (а.с. 62-64).

Не погодившись із вказаним рішенням, 29 березня 2018 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, який задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування посилається на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналіз умов Кредитного договору свідчить, що зобовязання сплатити проценти за час фактичного користування кредитним коштами у відповідача виникає щомісячно, в звязку з чим позовна давність за вимогами щодо повернення процентів повинна обчислюватись з моменту строку погашення чергового платежу, а оскільки заборгованість наявна, то відповідач повинен щомісячно сплачувати щомісячний платіж до погашення заборгованості в повному обсязі (а.с. 66-69).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом учасників справи на 15 травня 2018 року (а.с.80).

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений шляхом направлення йому судової повістки за місцем проживання та розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 100, 105, 106).

Судом встановлено, що за місцем реєстрації ОСОБА_3 не проживає, виїхав за межі України, його батьки від отримання повістки відмовилися.

Отже, колегія суддів вважає, що є правові підстави для слухання справи у відсутності відповідача.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж в рахунок сплати заборгованості відповідачем було здійснено 05 квітня 2014 року. Позов поданий до суду 03 жовтня 2017 року, тобто після спливу більше ніж 3 років з моменту, коли відповідач фактично визнавав свій борг. Враховуючи наведене, станом на день предявлення позову сплив передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, не заперечувалось сторонами та підтверджується матеріалами справи, 05 серпня 2011 року відповідачем власноруч було заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 5).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_3 висловив свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомився та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Крім того, відповідачем було зазначено, що він зобовязується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 31 серпня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 10 466,26 грн., з яких: 1 918,04 грн. заборгованість за кредитом; 6 876,80 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 171,42 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 3, 4).

15 грудня 2017 року відповідачем до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що строк дії платіжної картки сплинув у вересні 2012 року, в звязку з чим він був позбавлений можливості користуватись кредитним коштами після спливу строку дії картки. Відповідно до правил користування платіжної карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі щодо погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-142с14 (а.с. 44, 45).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 614 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно п. 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 03 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив.

Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта.

З доводів представника банку, які підтверджені розрахунком заборгованості, вбачається, що відповідач до 31 березня 2014 року взагалі не мав заборгованості, що свідчить про обізнаність про Умови та правила надання банківських послуг, а також наявність платіжної картки з дійсним строком (а.с. 3, 4).

Висновки суду першої інстанції щодо закінчення строку дії картки до вересня 2012 року не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Проте, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується той факт, що до березня 2014 року відповідач користувався кредитною карткою та не мав заборгованості по платежах, заборгованість виникла після березня 2014 року.

З наданої позивачем картки вбачається, що строк дії кредитної картки № 038039, виданої на імя ОСОБА_3, був встановлений до жовтня 2016 року (а.с. 86).

За таких обставин, враховуючи вказані вище правові позиції Верховного Суду України, перебіг позовної давності щодо кожного з місячних платежів починався з моменту несплати відповідачем чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з листопада 2016 року.

Між тим в цій справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, банк звернувся до суду з позовом 03 жовтня 2017 року, тобто до спливу трьох років з моменту закінчення останнього дня місяця дії картки, та саме з цього моменту починається перебіг позовної давності згідно вказаних вище правових позицій Верховного Суду України.

При цьому дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності повязується із визначенням строку виконання зобовязання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку щодо помилковості висновків суду першої інстанції відносно пропуску позивачем строків позовної давності щодо всієї заборгованості, нарахованої банком.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, у звязку з чим, на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 1 918,04 грн. Також колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за процентами в розмірі 6 876,80 грн. та заборгованості зі штрафів в розмірі 500,00 грн. та 1 171,42 грн.

Колегія суддів суму заборгованості за процентами по зазначеному кредитному договору визначає в межах строків позовної давності з 03 жовтня 2014 року.

Оцінюючи положення п. 1.1.7.31. «Умов та правил надання банківських послуг», відповідно до якого строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів та витрат банку, становить 50 років, колегія суддів керується наступним.

Зважаючи на той факт, що п. 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», що підписана відповідачем, не міститься домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, колегія суддів дійшла висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності, зважаючи на що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склались на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як вбачається з розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Згідно п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін, проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта щодо незгоди із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Відповідно до п. 1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобовязаний в тому числі отримувати виписки про стан картрахунків та о проведених операціях по картрахункам.

Відповідно до п. 1.1.3.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, ОСОБА_2, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком.

Також, згідно п. 1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, при незгоді із змінами Правил та/або Тарифів, клієнт зобовязаний звернутись в банк для розірвання даного договору та сплатити заборгованість, що виникла перед банком.

Як встановлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, танк інформував відповідача про зміну процентної ставки в тому числі шляхом надання виписок в терміналі самообслуговування та «Приват 24».

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду доказів звернення відповідача до банку з пропозицією щодо розірвання кредитного договору після інформування банком про зміну процентної ставки.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що банком було дотримано погоджену сторонами кредитного договору процедуру зміни процентної ставки за кредитним договором.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, яким частково задовольняє позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 1 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 1, 4 ч.1 ст. 376, ст. 381, ст.ст. 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банку «Приватбанк» ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банку «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05 серпня 2011 року в розмірі 10 466,26 грн., де заборгованість за кредитом 1 918,04 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 6 876,80 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1 171,42 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 640,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено «08» червня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7