КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3951/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 вересня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державного центру розвитку сім'ї, про що зроблено відповідний запис №1961.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2012 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

В період перебування у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу від 19 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагашвілі Д.Д., реєстровий №625, позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_1.

27 лютого 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до п. 8 якого: до особистої приватної власності позивача та відповідача переходить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та подальше володіння, розпорядження і користування 1/2 своєю частиною квартири здійснюється сторонами самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження.

Представник позивача надсилав відповідачу та його представникам листи із проханням забезпечити йому доступ до квартири (надати комплект ключів) та пропозицією за спільною домовленістю встановити порядок користування квартирою.

Представниками відповідача була надана відповідь, в якій було зазначено, що відповідач пропонує вирішити витання доступу до квартири шляхом особистої зустрічі.

Сторона позивача вважає, що відповідач своїми діями порушує гарантоване право позивача вільно користуватися та розпоряджатися майном.

Просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_4 доступ до квартири АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вищезазначене рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що невід'ємними елементами позову щодо усунення перешкод в користуванні майном, який підлягає задоволенню мають бути, які саме дії вчиняє відповідач в результаті яких позивач не має змоги користуватись та розпоряджатись майном; які саме дії має вчинити відповідач задля усунення ймовірного порушення прав позивача.

В матеріалах справи та в оскаржуваному рішенні факт вчинення перешкод є недоведеним, а дії, що має вчинити відповідач задля усунення порушення не визначені.

Суд прийняв до уваги листи, якими обмінювались представники сторін, однак надав їм неправильну оцінку.

Так, представники позивача, неодноразово звертались до відповідача з вимогою надати ключі від квартири, в якій вона проживає. Відповідач, в свою чергу, вважав такі дії представників позивача такими, що виходять за межі наданих їм повноважень.

Передання ключів від квартири, якою володіє і в якій проживає відповідач невідомим особам, відповідач вважав небезпечним та таким, що порушує її право на недоторканність житла та право на особисте життя.

Відповідач зверталась до представників позивача з пропозицією надати доступ позивачу особисто та обговорити умови користування квартирою, однак відповіді отримано не було.

З 2005 року позивач не проживає в Києві та в Україні загалом, та не здійснював жодного наміру самостійно отримати доступ до квартири.

В липні 2017 року відповідач отримала електронний лист від представників позивача з наміром провести оцінку квартири, з огляду на що, представникам позивача 26 серпня 2017 року було надано доступ до квартири, що підтверджується листуванням за допомогою електронної пошти.

Позивач в позовній заяві свідомо замовчав факт отримання його представниками доступу до квартири.

З огляду на це, вимога про надання доступу до квартири, доступ до якої вже надавався, і за узгодженням з відповідачем може бути наданий повторно є безпідставною.

Наполегливі дії представників позивача щодо отримання ключів від квартири, в якій вона проживає, виглядали підозрілими та не погодженими з особисто позивачем.

Відмова відповідача надати ключі від її житла особам, що не мали на це повноважень, не може розглядатись як відмова в наданні доступу позивачу.

Також зазначає, що оскаржуване судове рішення неможливо виконати, так як в ньому не визначені дії, які має вчинити відповідач задля припинення ймовірного порушення прав позивача.

Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надала пояснення та зазначила, що листами від 24 квітня 2017 року, від 10 травня 2017 року, від 15 вересня 2017 року, від 28 вересня 2018 року представники позивача зверталися до відповідача з проханням забезпечити позивачу доступ до квартири шляхом надання комплекту ключів.

Звертає увагу на той факт, що позивач постійно проживає у Сполучених Штатах Америки і не має в Україні будь-якого іншого житла, окрім 1/2 частини квартири.

У випадку візиту до м. Києва у позивача повинна бути можливість отримати доступ до квартири. Не маючи ключів від квартири такий доступ він отримати не може, тому вимога надати ключі є логічним етапом отримання позивачем доступу до квартири.

Наголошує на тому, що жоден із представників позивача, визначених у довіреності, жодного разу не був присутнім у квартирі.

Доступ до квартири було надано тільки оцінщику ТОВ «Глобал Апрайзер Груп», особу якого було погоджено під час листування між представниками сторін.

Щодо ефективного способу захисту, то зазначає, що рішенням суду чітко визначено спосіб захисту та визначено, які дії повинен вчинити відповідач, а саме надати позивачу доступ до квартири.

У разі неотримання доступу до квартири позивач матиме можливість звернутися до органів примусового виконання рішення. Виключно в рамках відкритого виконавчого провадження позивач зможе не порушуючи законодавство України отримати доступ до квартири.

Просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державного центру розвитку сім'ї, про що зроблено відповідний запис №1961.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2012 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

27 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., реєстровий №554, відповідно до п. 8 якого: до особистої приватної власності позивача та відповідача переходить по ? частині квартири АДРЕСА_1 та подальше володіння, розпорядження і користування 1/2 своєю частиною квартири здійснюється сторонами самостійно, на власний і не потребує будь-якого погодження з іншою стороною.

Представник позивача ОСОБА_10 надсилав ОСОБА_2 та її представникам листи із проханням забезпечити йому доступ до квартири (надати комплект ключів) та пропозицією за спільною домовленістю встановити порядок користування квартирою.

Згідно висновку ДОП сектору превенції ВП №1 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 10 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 на неодноразові звернення надати доступ до житла не відповідає, чим унеможливлює ОСОБА_4 користуватися його майном. Під час проведення перевірки з метою опитування відвідувалася квартира АДРЕСА_1, однак незважаючи на неодноразові стуки та дзвінки дверей квартири ніхто не відчинив. Опитати з даного приводу ОСОБА_2 не виявилося можливим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить перешкоди у доступі та користуванні квартирою, чим порушує охоронювані законом права позивача, тоді як позивач, як власник квартири має право вимагати від відповідача, усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1,2 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2.4.7 та 1.1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба