Справа № 204/8285/17
Провадження № 2/204/474/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі Федишині Р.В.

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: 49048, АДРЕСА_1) до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, міста Львів, вулиця Валова, будинок № 11, ) про захист прав споживачів та визнання недійсним п.1.4. Кредитного договору № Р25.180.71972, -

в с т а н о в и в:

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним п.1.4. Кредитного договору № Р25.180.71972. Просить визнати недійсним пункт 1.4. Кредитного Договору №Р25.180.71972 від 22.04.2014 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.4% від початкової суми кредиту. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 22 квітня 2014 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був укладений Кредитний Договір №Р25.180.71972 згідно з умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 50000 грн. 00 коп. строком на 60 місяців з процентною ставкою в розмірі 3% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 Кредитного Договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,4 % від початкової суми кредиту. Вона вважає, що умови п. 1.4. Кредитного Договору порушують її права та суперечать вимогам чинного законодавства. Позивач вважає, що при укладанні кредитного договору Кредитор ввів її в оману, не виконавши всі вимоги, встановлені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначивши у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості (п.1.4. Кредитного Договору), а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок споживача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а саме: умови договору, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливими відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

06 лютого 2018 року представник ПАТ «Ідея Банк» ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним п.1.4. Кредитного договору № Р25.180.71972 від 22 квітня 2014 року. В обґрунтування відзиву посилався на те, що ознайомившись зі змістом позовної заяви, вважає викладені у ній вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення судом. ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно з п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про зесправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь- осих витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. В оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою - 1200 гри., що підтверджується Графіком щомісячних платежів, то така умова не суперечить положенням ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому слід звернути увагу, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, покладається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс16 щодо застосування п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 у частині включення до умов кредитних договорів комісії, однак не враховує при цьому, що зазначені Правила втратили чинність на підставі постанови Національного банку №49 від 08 червня 2017 року. Натомість позиція відповідача знайшла своє підтвердження у ряді судових рішень, постановлених в аналогічних судових справах, відповідачем у яких виступає ПАТ «Ідея Банк», а саме: у постанові Апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року у цивільній справі № 766/10206/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою в інтересах ОСОБА_5, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Ідея Банк», 3-я особа - ПрАТ «Страхова група «ТАС» про визнання кредитної договору недійсним; у постанові Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2017 року (справа № 369/6438/17), якою апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, залишене без змін Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, яким йому відмовлено у задоволенні позову про визнання частково недійсним кредитного договору, проведення перерахунку коштів та зобовязання вчинити дії; у рішенні Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2018 року (справа № 748/3123/17), яким відмовлено у задоволенні позову Лисенко Н.В. до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Таким чином, з врахуванням тієї обставини, що Позичальник під час укладення Договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст Договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів, не вбачаю жодних підстав для визнання Кредитного договору частково недійсним просить суд відмовити у задоволенні позову.

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив. Просила позовні вимоги задовольнити у повному. Зазначила, стосовно посилання Відповідача, на те що пункт 1.4. кредитного договору не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це коли, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбанні продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або інші фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для йот особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісії платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умов* споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду Україні від 06 вересня 2017 року №531/648/15-ц. Стосовно посилання Відповідача, на те що Постанова Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 втратила чинність. Відповідач не звернув увагу на те, що Постанова НБУ від 10.05.2007р. №168 буд чинна на момент укладення кредитного договору №Р25.180.71972 з ОСОБА_1 Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (чине на момент укладення кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюютьа законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банк України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Тобто, на момент укладення кредитного договору Банк повинен був повинен був враховувати положення постанови НБУ від 10.05.2007р. №168. Також, Відповідач у відзиві зазначає, що Позивач покликається на правову позицію, яка викладена у постанові ВСУ від 16.11.2016р. №6-1746цс16, але з тексту позовної заяви ми бачимо, що Позивач жодного разу не посилався на постанову ВСУ від.16.11.2016 №6-1746цс16 яку зазначив представник ПАТ «Ідея Банк» у своєму відзиві на позов. Тобто існує правова позиція Верховного Суду України та Верховного Суду в якій зазначено, що, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснюй на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), а тому Позивач вважає, що пкпункт 1.4. кредитного договору є незаконним та таки, що порушує права ОСОБА_1

У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не зявився про дату та час слухання справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив, клопотань до суду не надавав.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

22 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р25.180.71972, відповідно умов якого Банк надав позивачу споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 50000 грн. строком на 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 3 % річних від залишкової суми кредиту (а. с. 7-8).

Згідно з п. 1.4 зазначеного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який наведено в розділі 6 кредитного договору.

Як вбачається з Графіка платежів, щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена фіксованими сумами.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 22 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору № Р25.180.71972 від 22.04.2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Про це зазначив Верховний Суд у своїй постанові № 61-1598 св 18 від 07 лютого 2018 року.

Як вбачається із кредитного договору № Р25.180.71972 від 22.04.2014 року, банком встановлена щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості (кредиту) для кожного місяця у фіксованій сумі.

За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п. п. 17, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові № 6-2071 цс16 від 06.09.2016 року та в постанові №531/648/15-ц від 06 вересня 2017 року.

Таким чином положення пункту 1.4 кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту, суперечать наведеним вище правовим нормам, оскільки обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, встановивши в кредитному договорі щомісячну плату за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу.

Отже, позивач фактично змушена сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку, така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Про це зазначив Верховний Суд України в постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Положеннями ст. 203 ЦК України, передбачено, що для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачкою та представником позивачки доведені обставини викладені у позовній заяві, натомість представником відповідача викладені обставини не спростовані, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі та визнати пункт 1.4. Кредитного Договору № Р25.180.71972 від 22.04.2014 року укладений між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.4 % від початкової суми кредиту недійсним.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 217, 627, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: 49048, АДРЕСА_1) до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, міста Львів, вулиця Валова, будинок № 11, код ЄДРПОУ 19390819) про захист прав споживачів та визнання недійсним п.1.4. Кредитного договору № Р25.180.71972 - задовольнити у повному обсязі.

Визнати пункт 1.4. Кредитного Договору № Р25.180.71972 від 22.04.2014 року укладений між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (адреса: 79008, міста Львів, вулиця Валова, будинок № 11, ) та ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: 49048, АДРЕСА_1) щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.4 % від початкової суми кредиту недійсним.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, міста Львів, вулиця Валова, будинок № 11, ) судовий збір на користь держави у сумі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Нізік