ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/731/18 Справа № 212/3066/18 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання : Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат"

розглянувши у спрощенному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 26 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат" ( надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди завданої смертю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В мотивування заявлених вимог посилається на , що 29 липня 1999 року об 11 годині 45 хвилин на залізничному переїзді №3 управління залізничного транспорту шахти «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час виконання трудових обов'язків головного механіка внаслідок наїзду тепловозу батько позивача - ОСОБА_2, отримав чисельні травми від яких, помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Внаслідок нещасного випадку та смертю батька позивачу завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що він в 15 років втратив близьку людину, залишився без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу їх сім'ї., просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 176000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю працівника на виробництві в розмірі 90000 грн. Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що застосовано до спірних правовідносин закон, що не підлягає застосуванню. На час настання смерті батька позивача від нещасного випадку на виробництві чинним був ЦК УРСР в редакції 1963 року, норми якого підлягають застосуванню, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім загиблого. Крім того, посилається, на порушення судом норм процесуального законодавства, оскільки справа з тих самих підстав була предметом розгляду судами усіх інстанції у 2000 році.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено що позивач являється сином загиблого ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Серії НОМЕР_1, актовий запис №465 від 22.03.1984 (а.с. 8).

За життя ОСОБА_2 працював головним механіком на шахті «Більшовик» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «КЗРК».

29 липня 1999 року при виконанні трудових обов'язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 11 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: машиніст тепловоза ОСОБА_3, складач потягів ОСОБА_4, чергова стрілочного поста ОСОБА_5, начальник зміни залізничного цеху №3 ОСОБА_6, в.о. начальника залізничного цеху №3 ОСОБА_7, заступник начальника залізничного цеху подвіжного складу по експлуатації ОСОБА_8, головний інженер УЖДТ ОСОБА_9 (а.с. 4-8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року і виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку із смертю його батька.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи положення ст. 5 ЦК України, а також пункт 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, до спірних правовідносин, які виникли у серпні 1999 року застосовує норми ЦК УРСР від 18.07.1963, які діяли на момент їх виникнення.

До спірних правовідносин, що виникли з підстави відповідальності за заподіяння шкоди у зв'язку із смертю від нещасного випадку, який стався із ОСОБА_2 у липні 1999 р., підлягають застосуванню ЦК УРСР від 18.07.1963 р., що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 440 ЦК УРСР, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Стаття 440-1 ЦК УРСР, передбачала, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно ст. 456 ЦК УРСР, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. В разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При цьому, ст.. 456 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, передбачає право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків.

Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На час нещасного випадку липень 1999 р. правовідносини, як виникли у зв'язку з цим, діяли і були чинними "Правила відшкодування власником підприємства,установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 р..

Відповідно п. 1 вказаних Правил, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Так, відповідно до п. 2 Правил, доказом вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Згідно п. 8 вказаних Правил, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в частині невірного застосування вимог законодавства, такими що не доведені. Суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин та нормою законодавства, що підлягає застосуванню.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, син померлого ОСОБА_2 на момент нещасного випадку у липні 1999 р. був неповнолітнім.

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Статтею 11 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., передбачено, що власник зобов'язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім'ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. У разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги повинен бути не менше п'ятирічного заробітку працівника на його сім'ю, крім того, не менше річного заробітку на кожного утриманця померлого, а також на його дитину, яка народилася після смерті.

Відповідно до ст.. 12 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку із смертю чоловіка позивача встановлений в судовому засіданні, позивач внаслідок втрати батька переживає нервові потрясіння пов'язані з його смертю та з втратою його турботи і підтримки.

Також колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі.

За змістом статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Копії рішень судів про стягнення на користь ОСОБА_10 коштів на щомісячне утримання сина ОСОБА_1 не є тотожним предмету та підставам заявленого позову. Із долучених копій судових рішень не вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про стягнення моральної шкоди на його користь що виключає правові підстави для закриття провадження у справі. Як видно з тексту судових рішень, до суду із вимогами про стягнення моральної шкоди зверталась лише дружина померлого ОСОБА_10.( а.с.103-121).

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі врахував обставини справи та звернув увагу на роз'яснення, викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, стягнув на користь позивача моральну шкоду у сумі 80000 грн.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку син отримав у зв'язку зі смертю батька від нещасного випадку, та неможливість повернути до життя найріднішу людину, а також наявність винних дій зі сторони відповідача у нещасному випадку, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: