Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 139/876/15-ц

провадження № 61-13682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року у складі судді Тучинської Н. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Пащенко Л. В., Медяного В. М., Ковальчука О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2008 року року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого позивач надав боржнику кредит у розмірі 53 079 грн строком користування до 23 січня 2015 року зі сплатою 15,48 % річних. Предметом застави є автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 25 вересня 2015 року розмір заборгованості становить 276 720,90 грн, з яких: 55 355,10 грн - заборгованість за кредитом, 36 575,90 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2 727,53 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 168 647,09 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 13 165,28 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційноо суду Вінницької області від 08 лютого 2016 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від виконання грошового зобов'язання, оскільки він передав автомобіль інспектору АТ КБ «ПриватБанк» у позасудовому порядку для погашення кредитної заборгованості. На боржника не може бути покладено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання свого зобов'язання, що сталося внаслідок дій чи бездіяльності кредитора (в тому числі і таких, що не містять ознаки вини), які потягли за собою неможливість виконання боржником зобов'язання.

У березні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не виконав кредитних зобов'язання. Наявність рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Застосувавши статтю 617 ЦК України, суди виходили з наявності події дефолту і відповідно до п. 12.1 кредитно-заставного договору безпідставно звільнили відповідача від виконання грошового зобов'язання.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 26 березня 2018 року справу № 139/876/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суди встановили, що 25 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 53 079 грн строком користування до 23 січня 2015 року зі сплатою 15,48 % річних.

Відповідно до пункту 17.9 договору предметом застави є автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску.

У зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань станом на 25 вересня 2015 року розмір кредитної заборгованості ОСОБА_3 становить 276 720,90 грн.

ОСОБА_3 зазначав, що 20 лютого 2010 року передав заставний автомобіль інспектору АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 на відповідальне зберігання для реалізації з метою погашення кредитної заборгованості, про що складено акт.

Згідно з постановою від 27 травня 2010 року порушено кримінальну справу по факту привласнення автомобіля марки CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України. У постанові зазначено, що ОСОБА_4, працюючи кредитним інспектором АТ КБ «ПриватБанк», згідно з актом про передачу заставного майна на відповідальне зберігання привласнив автомобіль марки CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску, не доставивши його на штрафмайданчик Вінницької філії АТ КБ «ПриватБанк».

Місцезнаходження автомобіля дотепер невідомо. Постановою прокурора Мурованокуриловецького району Вінницької області від 15 червня 2010 року ОСОБА_3 визнано потерпілим у цій кримінальній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що банк застосував позасудове звернення стягнення на предмет застави. Оскільки реалізації предмета застави не відбулось у зв'язку з неправомірними діями працівника банку, тому суд з урахуванням статті 617 ЦК України звільнив ОСОБА_3 як боржника від виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором.

Проте такий висновок є передчасним.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема у статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відсутність реального і своєчасного виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Дійшовши висновку, що ОСОБА_3 в даному випадку має бути звільнений від виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором, суд апеляційної інстанції не зазначив підстав та мотивів такого звільнення. Загальне посилання на те, що предмет застави був вилучений представником банка та нереалізований у зв'язку з неправомірними діями ОСОБА_4, є безпідставним. Предметом спору у цій справі є стягнення наявної у ОСОБА_3 кредитної заборгованості, яка не погашена. Крім того, у разі реалізації у позасудовому порядку предмета застави за відсутності повного погашення кредитної заборгованості, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Судами також було встановлено, що 20 лютого 2010 року ОСОБА_3 та кредитний інспектор АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 склали акт про передачу заставного майна на відповідальне зберігання.

Разом з тим, відповідно до вказаного акту автомобіль CHERY A15 AMULET було передано ОСОБА_3 як заставне майно на відповідальне зберігання представнику банку, а не в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором, вартість автомобіля не визначалася, його реалізація не проводилася.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (14-154цс18) дійшла висновку, що забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Від з'ясування зазначених обставин залежить правильність вирішення спору по суті, зокрема, встановлення, чи змінилися умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, якщо так, то коли саме та за який період банк вправі вимагати стягнення кредитної заборгованості.

Крім того, під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (14-10цс18) про те, що якщо договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, висновок судів про відсутність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» є передчасним.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд ухвалити власне рішення, ухвалені у справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного, об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, рішення суду першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат