РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/15928/16-ц

Провадження № 2/643/365/18

15.08.2018

15 серпня 2018 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання права власності у порядку поділу майна подружжя, - в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із уточненим позовом до відповідача, яким остаточно просить визнати договір купівлі-продажу № 6341/2016/001755 автомобіля на ім'я ОСОБА_5 р/н НОМЕР_1 «АУДІ» модель А4 седан-В, номер кузову НОМЕР_2, 2003 року випуску, недійсним, таким, що складено без згоди позивача та повернути автомобіль в натурі; визнати вказаний вище автомобіль власністю подружжя та визнати право власності на 1/2 частину вказаного вище автомобіля за ОСОБА_3

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 05.08.2011 з відповідачем зареєстрований шлюб. За час шлюбу подружжям придбано майно, в тому числі, у травні 2016 автомобіль «АУДІ» модель А4 седан-В р/н НОМЕР_1, вартістю в еквіваленті 7800 доларів США, а з урахуванням додаткових витрат, на суму 10000 доларів США, що дорівнює 260000грн. На час подачі позову подружжя перебувають у стані його розірвання та поділу майна. Позивач випадково стало відомо, що спірний автомобіль 06.08.2016 переоформлено на ім'я ОСОБА_5 без згоди позивача. Між тим, відповідач продовжує користуватися автомобілем, що дає підстави вважати, що відсудження автомобіля виконано фіктивно, без наміру створення правових наслідків. Такими діями відповідач порушив право позивача на часткове розпорядження сумісною власністю подружжя.

З боку представника відповідача надійшли заперечення на позовні вимоги та додаткові пояснення до заперечень, із яких вбачається, що відповідач не визнає вимоги позову повністю, вважаючи їх не доведеними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені вище обставини та вимоги позову, просить позов задовольнити.

Представник відповідача вимоги позову повністю не визнав, підтримав доводи, викладені у запереченнях.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, місце та час розгляду справи, відзиву на позов не надав.

Суд, вивчивши доводи позивача, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011.

28.05.2016 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі0-продажу 6342/11/386, оформленому 28.05.2016, зареєстровано автомобіль р/н НОМЕР_1 «АУДІ» модель А4 седан-В, номер кузову НОМЕР_2, 2003 року випуску, р/н НОМЕР_1.

06.08.2016 транспортний засіб перереєстровано на ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу 6341/2016/001755, оформленого 06.08.2016.

Такі обставини вбачаються із копій свідоцтва про шлюб від 05.08.2011, довіреності від 06.08.2016, інформації Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області МВС України від 30.12.2016 № 31/20-7494, свідоцтва про реєстрацію ТЗ, полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ (а.с.5-722,27).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, яке перебуває у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ст. 372 ЦК України).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо чоловік та дружина не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом ( ст. 71 СК України).

Так, встановлено, що спірний автомобіль ОСОБА_4 придбав у період зареєстрованого шлюбу з позивачем 28.05.2016.

Відповідно до правил ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Отже, вказаною Постановою визначений перелік обставин, які потребують встановлення судом.

Із змісту правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 25.11.2015 у справі № 6-2333цс15 вбачається, що ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пункт 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначає, що майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що спірний автомобіль придбався з спільні кошти або за результатами спільної праці подружжя. Не доведено позивачем часу припинення спільного ведення господарства сторонами, період його ведення, мета придбання майна тощо.

Не містять таких доказів і матеріали справи.

Далі, із роз'яснень абз 1 п. 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 вбачається, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

При цьому, абз. 2 п. 30 вказує на те, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Виходячи із наведеного слід зазначити, що обставина здійснення відчуження майна чи використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, чи приховання його одним з подружжя є обставиною, що потребує додаткового доведення, натомість здійснення подружжям їх прав володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності вважається таким, що здійснюється у інтересах сім'ї, поки не буде доведено іншого.

Між тим, з боку позивача і в цієї частині своїх доводів та стверджень не доведене будь-якого факту, що вимагає вищевикладене у сімейному законодавстві.

Далі, для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів, стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до правил ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність, у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом недійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчужені спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спільного цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Вищезазначене узгоджується з правовим висновком Верховного суду України, викладеним у постанові від 08.04.2015 (№6-7цс15).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, норми чинного законодавства, доводи та вимоги позивача не гуртуються на належних доказах на підтвердження фактів щодо позовних вимог, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 76-83, 206, 258, 259, 263-2684, 11, 60, 79, 88, 208, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 218 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 71 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлений 23.08.2018.

Суддя