КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________
Справа №369/5756/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2578/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 червня 2018 року (суддя Пінкевич Н.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановила:

у травні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив під час судового розгляду, та просив визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,08 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та на ? частину будинку, загальною площею 109,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 30 жовтня 2002р. уклав з відповідачем шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського району Київської області. За час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2003р. ними була придбана земельна ділянка, загальною площею 0,08 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, а 11 жовтня 2006р. отриманий державний акт на зазначену земельну ділянку. На даній земельній ділянці ними було розпочато будівництво житлового будинку.

Позивач посилався на те, що 8 лютого 2011р. рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ними було розірвано, однак вони не припинили сімейні стосунки, продовжували проживати однією сім'єю, вести спільне господарство та будувати будинок, який був введений в експлуатацію та 11 жовтня 2017р. зареєстрований за відповідачем.

Позивач стверджував, що з 2015р. вони остаточно перестали проживати разом та не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 червня 2018 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки, площею 0,08 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить

скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину будинку та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким визнати зазначений будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки відповідач у судовому засіданні 30 листопада 2017р. визнала позовні вимоги та погодилася на поділ майна по ? частці кожному, а допитані судом свідки підтвердили сумісне проживання сторін до 2015 року та спільне будівництво будинку.

Також представник позивача зазначає, що відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов та показів свідків, подружжя проживало в спірному будинку з 2007 по 2015 рік, тому висновки суду, що будинок побудований у 2010р. є помилковими.

Крім того, представник позивача вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання відповідача та приєднання до матеріалів справи фотографій спірного будинку станом на 2007 рік, що призвело до неповного з'ясування обставин справи.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про поділ земельної ділянки учасниками справи не оскаржується, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 жовтня 2002р., який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 липня 2009р.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2003р. ОСОБА_4 придбала земельну ділянку, площею 0,080га, що знаходиться в селі Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області.

11 жовтня 2006р. ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

11 жовтня 2017р. за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок «А», загальною площею 109,3кв.м., житловою площею 96,4кв.м., який розташований у АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину будинку у порядку поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що доказів проживання з відповідачем однією сім'єю після розірвання шлюбу позивачем надано не було, спірний будинок 2010р. забудови, а тому, на думку суду, відсутні підстави для визнання його спільним майном подружжя.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції н можна з таких підстав.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя

на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може здійснюватися протягом тривалого часу, а прийнята в експлуатацію вже після розірвання шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову після розірвання шлюбу не є безумовною підставою для висновку, що таке майно не є спільним майном подружжя.

Під час розгляду даної справи суд повинен був з'ясувати джерела походження коштів, за які було побудовано спірний будинок, та встановити час його зведення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що будівництво будинку ними було розпочато у 2005р. і тривало значний проміжок часу.

У підтвердження своїх посилань позивачем суду були надані кредитні договори, які позивач укладав у 2005р. та 2006 роках, та чеки на придбання будівельних матеріалів, починаючи з 2005р. по 2008р. (с.с.106-138).

При цьому, відповідачем не було надано суду жодного належного документу у підтвердження того, що будівництво спірного будинку нею було розпочато після розірвання шлюбу та проведено за власний кошт у 2010р.

Також суд не врахував пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6. ОСОБА_7, які підтвердили, що подружжя проживало у спірному будинку, починаючи з 2007р. і до 2015р., і спільно будували будинок, починаючи з 2006р.

Крім того, суд не звернув увагу, що відповідач у судовому засіданні 30 листопада 2017 року визнала позов, у якому позивач зазначав, що будинок був збудований за спільні кошти під час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі.

Також суд не врахував наданий суду висновок спеціаліста від 6 квітня 2011р., який здійснював огляд спірного будинку та визначав можливість його поділу між співвласниками за заявою ОСОБА_4

На час огляду будинку спеціалістом було встановлено, що будинок зведений, у ньому є перекриття, він покритий дахом, вставлені вікна та двері, проведена електрика та каналізація, однак відсутнє опалення (с.с.64-91).

Крім того, суду було надано рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 серпня 2011р. про погодження розподілу житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільно звернулися до сільської ради щодо переобладнання житлового будинку з одноквартирного на двоквартирний і отримали такий дозвіл (с.с.59).

Аналіз вказаних документів свідчить, що спірний будинок був збудований подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, що не заперечувала відповідач станом на 31 серпня 2011р.

Вказані обставини та надані документи не були спростовані відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що

спірний будинок був зведений після розірвання шлюбу сторін і не є спільним майном подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було встановлено та належними доказами підтверджено і відповідачем не спростовано, що спірний будинок був побудований сторонами у період зареєстрованого шлюбу і за спільні кошти подружжя, а відтак є спільним майном подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача була подана заява про застосування позовної давності, з посиланням на те, що шлюб сторін був розірваний у 2009р.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що позивач проживає у спірному будинку, проти чого не заперечує відповідач, право власності на будинок відповідач зареєструвала у жовтні 2017 року, після звернення позивача до суду з даним позовом, а відтак підстав для застосування позовної давності не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, у повному обсязі не оцінив надані сторонами докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів скасовує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 червня 2018 року в частині відмови у задоволені позову скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1, загальною площею 109,3кв.м.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді