Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 369/3947/16-ц

провадження № 61-14986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - відокремлений підрозділ Національного Університету біоресурсів і природокористування України «Боярський коледж екології і природних ресурсів»,

треті особи: Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, Національний університет біоресурсів і природокористування України «Боярський коледж екології і природних ресурсів»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відокремленого підрозділу Національного Університету біоресурсів і природокористування України «Боярський коледж екології і природних ресурсів» (далі - ВП НУБіП), треті особи: Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, Національний університет біоресурсів і природокористування України «Боярський коледж екології і природних ресурсів», у якому просила визнати право користування житловими і допоміжними приміщеннями квартири АДРЕСА_1, яка розташована на першому поверсі двоповерхового будинку гуртожитку, є окремою та ізольованою.

Позовна заява мотивована тим, що її матері ОСОБА_5 у 1970 році була надана кімната в сімейному гуртожитку. ОСОБА_5 була там зареєстрована іпостійно проживала.

За час проживання її батьки з дозволу адміністрації провели добудови та фактично на сьогодні це є відокремлена квартира загальною площею 71,5 кв. м, житловою площею 34,9 кв.м.

Останнім часом у зв'язку з погіршенням стану здоров'я матері, позивач постійно проживала разом з нею та утримувала це житло, сплачувала за комунальні послуги.

Для реєстрації свого місця проживанняу спірній квартирі, позивач знялась з попереднього місця проживання у січні 2015 року, проте не встигла зареєструватися, оскільки її мати ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Відповідач чинить перешкоди у реєстрації, тому просила позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2016 року у складі судді Пінкевич Н. С. позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою (блок) № 4 (загальною площею 71,5 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м) у будинку АДРЕСА_1. Узадоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 з 2014 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1, несе витрати з утримання житла, сплачує комунальні послуги, була вселена за згодою наймача, зареєструвати місце проживання не має можливості через смерть наймача.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що ВП НУБіП не є юридичною особою і, відповідно, не має належного обсягу цивільної процесуальної дієздатності, передбаченої статтею 92 ЦК України, а тому не може бути відповідачем у цій справі. Крім того, не з'ясовано правовий статус майна, щодо якого виник спір, оскільки в матеріалах справи немає доказів, які свідчили б про те, що це майно належить саме відповідачу, не є самочинним будівництвом, що добудови будувалися за наявності відповідних дозволів, проектно-кошторисної документації, були належним чином введені в експлуатацію і належать на праві власності або були взяті на баланс юридичною особою, у віданні якої безпосередньо перебуває гуртожиток.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5, отримавши кімнату у гуртожитку, здійснила з дозволу адміністрації коледжу добудови до отриманої кімнати, провела газо- та водопостачання, що свідчить про законне користування кімнатою. У матеріалах справи наявні докази безперервного проживання з червня 2014 року у спірній кімнаті позивача, що також дає підстави для задоволення позову. ВП НУБіП є належним відповідачем у справі.

У квітні 2017 року ВП НУБіП подало заперечення на касаційну скаргу, у яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року без змін, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року справу № 369/3947/16-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 369/3947/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди встановили, що 23 квітня 1970 року на ім'я ОСОБА_5 Боярський коледж екології і природних ресурсів видав ордер на зайняття кімнати № 4 площею 31,9 кв. м на АДРЕСА_1. ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_3

ОСОБА_3 проживала за цією адресою, проте з 2003 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Станом на 2002 рік житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить 36,6 кв. м, загальна площа 71,5 кв. м, до її складу входять житлові кімнати, кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, комора, веранда.

Відповідно до списку осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_5 закріплена квартира № 4, загальною площею 71,5 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м.

На підставі робочого проекту газопостачання до квартири № 4, договору на газопостачання, договору про користування електричною енергією у квартирі № 4, договору про надання послуг із збирання і вивезення твердих побутових відходів та рідких нечистот від приватного сектора, договору на надання послуг із вивезення твердих побутових відходів, квитанцій про оплату житлово-комунальних послугможна дійти висновку, що ОСОБА_5, а після її смерті ОСОБА_3 користувались квартирою та сплачували за надані житлово-комунальні послуги.

26 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Боярської міської ради щодо реєстрації її місця проживання, проте листом виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 травня 2016 року їй роз'яснено порядок реєстрації місця проживання та необхідність подання пакета документів.

Відмовляючи у задоволенні позову при перегляді справи в апеляційному порядку, суд зазначив, що ВП НУБіП не може відповідати за позовом у цій справі, оскільки не є юридичною особою.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ВП НУБіП є відокремленим підрозділом юридичної особи НУБіП, а відповідно до частини першої статті 29 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Враховуючи те, що позов про визнання права користування спірним майном було пред'явлено до ВП НУБіП, який не є юридичною особою, у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з неналежністю відповідача.

Водночас апеляційний суд не звернув уваги на те, що у справі брав участь представник саме юридичної особи НУБіП, а не його відокремленого підрозділу. Про це свідчать довіреності на представлення інтересів НУБіП від 23 грудня 2015 року № 3332 та від 29 червня 2016 року № 1695, які видані та підписані ректором ОСОБА_6

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Суд апеляційної інстанції не врахував зазначених обставин та вимог законодавства, довіреність видана від імені юридичної особи, а не відокремленого підрозділу і дійшов передчасного висновку про залишення без задоволення позову з підстав неналежного відповідача. Крім того, по суті заявлених вимог суд висновків також не зробив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд повністю не встановив, рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях і не відповідає вимогам частини четвертої статті 60, статей 213, 214, 316 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційним судом) щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат В. П. Курило