АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року місто Київ.

Справа № 761/36722/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3670/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року, у складі судді Осаулова А.А., ухваленого в приміщенні суду в місті Києві, повний текст якого складений 22 лютого 2018 (інформація про час ухвалення рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2, в особі свого представника ОСОБА_1, звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «Надра», третя особа: ОСОБА_3, та просила визнати договір поруки від 23.11.2005 року, що укладений між ПАТ « КБ «Надра» та ОСОБА_2 припиненим з 28.07.2014 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23.11.2005 року між третьою особою та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, укладено Кредитний договір № 804/6/11/2005/840К/1119, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в розмірі - 12750 доларів США, валюта повернення кредиту та сплати відсотків - долари США. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором між позивачем та ВАТ КБ «Надра» того ж дня було укладено договір поруки. Позивачка вважає договір поруки припиненим на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки сплив 6-ти місячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення боргу з поручителя. Зазначала, що 20.04.2014 року банк надіслав боржнику вимогу про дострокове розірвання договору та повернення кредитних коштів у розмірі суми боргу у відповідності до вимог п.4.2.4 Кредитного договору. Відтак, саме з цього часу необхідно відраховувати 6-ти місячний строк для звернення до суду, але відповідач у встановлений строк до позивача із позовом не звернувся, що є наслідком припинення поруки з 28.07.2014 року. Тобто, з цього часу банк втратив таке право, оскільки у відповідності до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України пропустив 6-ти місячний строк пред'явлення вимоги до поручителя в сумі заборгованості по кредиту.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2018 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою - залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначив, що суд першої інстанції неправильно витлумачив закон у частині зміни строку виконання основного зобов'язання, неповно з'ясував обставини щодо дати отримання вимоги боржником, дійшов з цих підстав висновків, що не відповідають обставинам справи, а також допустив порушення норм процесуального права у частині визнання преюдиційними фактів, які встановлені без дослідження вимоги про дострокове повернення кредиту. Вказував на те, що судом не враховано, що кредитним договором не передбачено обов'язку кредитора направляти вимогу про дострокове погашення кредиту поручителю. При цьому, строк виконання зобов'язання було змінено, та визначено кредитором до 27.01.2014 року, оскільки вимогу боржнику - ОСОБА_3 надано на руки 20 січня 2014 року, в якій кредитором було зазначено строк для виконання 7 днів. В силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тому кредитор пропустив 6-місячний строк для звернення з позовною вимогою до поручителя та фактично звернувся з позовом до суду 04.05.2016 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача та третя особа доводи скарги підтримали.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Представник відповідача до апеляційного суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вимогам вищенаведених норм, рішення місцевого суду не відповідає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23.11.2005 року між третьою особою ОСОБА_3 (після укладення шлюбу 04.12.2013 року змінила прізвище на ОСОБА_3) та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, укладено Кредитний договір № 804/6/11/2005/840К/1119, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в розмірі - 12750 доларів США, валюта повернення кредиту та сплати відсотків - долари США.

За умовами кредитного договору від 23.11.2005 року, строк його дії визначено до 23.11.2015 року та до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов'язань (п.8.5 його умов), а за п.5.3 договору поруки, його дія закінчується належним виконанням позичальником прийнятих на себе зобов'язань, отже ним не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ВАТ КБ «Надра» того ж дня 23.11.2005 року було укладено договір поруки, за умовами п.2.1 якого кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений Кредитним договором строк виконання позичальником зобов'язань в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині).

За п.2.4 умов вказаного договору поруки визначено, що повідомлення, що направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана у договорі) чи надана особисто поручителю.

Вказаний договір підписано сторонами, що свідчить про те, що вони погодились із його умовами, що також підтверджено п.1.5 його умов.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29.08.2017 року встановлено, що дійсно ПАТ «КБ «Надра» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором до позивача та третьої особи у цій справі в травні 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів повідомлення поручителя про дострокове розірвання кредитного договору за умовами п.2.1, п.2.4 укладеного договору поруки від 23.11.2015 року, а інших доказів, які б підтверджували, що банком пропущено 6-ти місячний строк для пред'явлення вимог до поручителя судом не встановлено. Також суд виходив з того, що рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 серпня 2017 року стягнуто борг з поручителя і суд не встановив факту припинення поруки.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, так як суд не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам Закону, виходячи з наступного:

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктами 5.1 і 5.2 договору поруки від 23.11.2005 року № 804/6/11/2005/840К/1119 передбачено, що цей договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до закінчується належним виконанням позичальником прийнятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань згідно з умовами цього договору.

Отже, договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 20 січня 2014 року відповідач надіслав позивачу та позичальнику вимогу про повне дострокове повернення кредитних коштів у розмірі 7 071,23 (сім тисяч сімдесят один) доларів США, що еквівалентно 56 520,37 грн.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

До апеляційної скарги представником позивача було додано копію конверту, в якому було направлено вимогу про дострокове стягнення кредитних коштів. При цьому представник позивача посилається що останній датований 21.01.2014 року (а.с. 64), а неподання його до районного суду зумовлено тим, що він перебував у розпорядженні третьої особи, яка віднайшла оригінал конверту лише після ухвалення рішення районним судом.

Крім того, на стадії апеляційного розгляду представником позивача надано копію відповіді на адвокатський запит з якої вбачається, що дійсно 23.01.2014 року представником банку боржнику ОСОБА_5 та поручителям ОСОБА_6, ОСОБА_2 направлялася вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказані нові докази апеляційний суд прийняв, так як встановлення обставин зміни строку виконання основного зобов'язання при вирішенні даної справи має виключне правове значення для вирішення даного спору, а не подання таких доказів до районного суду зумовлено причинами, які не залежали від волі позивача.

На стадії апеляційного розгляду також встановлено наступні обставини:

Так, сторонами не заперечується, що 23.01.2014 року представником банку, боржнику ОСОБА_5 та поручителям ОСОБА_6, ОСОБА_2, направлялася вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором

Після чого в січні 2014 року банк пред'явив позов про дострокове стягнення заборгованості.

Проте, ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 19.02.2014 року позовну заяву повернуто для подачі до належного суду.

Після чого, в березні 2014 року банк подав позов до Цюрупинського районного суду Херсонської області, однак ухвалою цього суду від 24.03.2014 року позовну заяву повернуто позивачу, як не підсудну.

Крім того, позивач в липні 2014 року звертався до Деснянського районного суду міста Києва про стягнення заборгованості, однак ухвалою від 09.10.2014 року позовну заяву було залишено без розгляду.

В подальшому з позовом про солідарне стягнення заборгованості ПАТ КБ «Надра» звернувся до Цюрупинського районного суду Херсонської області лише в травні 2016 року (а.с. 37-43).

Так, як за результатами звернення банку, позовні заяви, які подавались в січні та липні 2014 року поверталась судами та залишались без розгляду, апеляційний суд вважає встановленим, що відповідач в передбачений законом спосіб з вимогою до поручителя, а саме з позовною заявою, звернувся лише в травні 2016 року, тобто з пропуском 6 місячного строку.

Дослідивши вимогу про дострокове стягнення кредитних коштів (а.с. 11), копію конверту (а.с. 64), його оригінал та копію відповіді на адвокатський запит від 07.05.2018 року, апеляційний суд встановив, що позивачем доведено належним та допустимим доказами той факт, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання в січні 2014 року, надіславши вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій зазначив строк 7 днів з дня отримання вимоги. Боржник в судовому засіданні пояснила, що вимогу вона отримала в кінці січня 2014 року, а тому строк виконання нею зобов'язань закінчився на початку лютого 2014 року. З позовом до поручителя, який був прийнятий судом до розгляду , кредитор звернувся в травні 2016 року, майже через півтора року, у зв'язку з чим, апеляційний суд приходить до висновку, що порука ОСОБА_7 припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін, оскільки встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для дії поруки є преклюзивним, а тому він не переривається так, як строк позовної давності, і не може бути продовжений чи поновлений судом.

Та обставина, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29 серпня 2017 року з поручителя вже стягнута заборгованість за зобов'язаннями по спірному договору поруки не враховується Апеляційним судом м. Києва, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 10 травня 2018 року це рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції не правильно застосував вищенаведені норми матеріального права, не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України, статті 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), а не шляхом припинення договору поруки.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позовної заяви судовий збір підлягав сплаті в розмірі 640,00 грн. та відповідно підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При подачі апеляційної скарги сплачено 960 грн. 00 коп. судового збору, який також підлягає стягненню на користь позивача.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою задовольнити частково.

Визнати припиненою поруку за договором поруки № 804/6/11/2005/840К/1119 від 23.11.2005 року укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 640 грн. 00 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. 00 коп.

(Дані учасників процесу:

ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1.

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», , м. Київ, вул. Січових Стрільців, 15.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 06 червня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.