КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/327/2018
справа №759/513/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Журибеди О.М. 31 травня 2018 року,

у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Міністерство внутрішніх справ України про встановлення факту отримання травми,-

встановив:

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт отримання травми - «закритий перелом правої гомілки зі зсувом», оперуповноваженим відділення кримінальної міліції у справах неповнолітніх старшим лейтенантом міліції ОСОБА_2, та вважати такими, що отриманні в період проходження служби під час охорони громадського порядку в м.Луганськ 21 грудня 2005 року, при обставинах пов'язаних з виконанням службових обов'язків.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2018 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на неможливість застосування до обставин цієї справи рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5, оскільки факт, який просить заявник, пов&q?ль;язаний із отриманням виробничої травми.

Зазначає, що суд не врахував Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, згідно із яким факт інвалідності, отриманої на виробництві, може бути підтверджений рішенням суду про встановлення відповідного факту.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду.

Заявник до суду не з&quse;явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності заявника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався ч.1 ст.255 ЦПК України, відповідно до якої суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Одночасно суд послався на п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 та зазначив, що заявник не надав доказів, що перед зверненням до суду він звертався до заінтересованої особами або медичних закладів, для підтвердження необхідного йому факту.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.315 цього Кодексу суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність і прикладну значимість, і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Безспірність слід розуміти лише як відсутність спору про суб&q? в;єктивне матеріальне право, але не відсутність спору про існування факту, що встановлюється. Відтак слід враховувати не тільки конкретну мету встановлення факту, а його зв&q?о ;язок із певним суб&quсл;єктивним матеріальним правом.

Таким чином, в окремому провадженні можуть бути розглянуті справи про встановлення фактів, якщо від цього залежить охорона прав та інтересів особи, створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_2 зазначено, що встановлення факту йому необхідно для встановлення інвалідності, внаслідок отримання травми під час охорони громадського порядку при виконанні службових обов&quін;язків. Зібрати необхідні документи, а саме висновки службової перевірки за фактом отримання тілесних ушкоджень, не виявляється можливим, оскільки вони знаходяться у м.Луганську, де наразі відбуваються військові дії, а відповідні місцеві органи влади не здійснюють своїх повноважень.

В абзаці 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 &quRo;Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення&qu31;, роз&qu99;яснено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому главою 31-А ЦПК.

З матеріалів справи убачається, що заявник проходив службу в органах внутрішніх справ України та відповідно до Наказу №426о/с від 16 травня 2016 року майора поліції ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції згідно з п.7 (за власним бажанням) ч.1 статті 77 Закону України &q?ол;Про Національну поліцію&q?о ;.

Наказом МВС України №1346 від 27 грудня 2002 року затверджено Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України.

Цей Порядок розроблено з метою врегулювання питань, пов&qu5p;язаних із розслідуванням та веденням обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах внутрішніх справ України (пункт 1.1).

Дія цього Порядку поширюється на з&qu>

Розслідування нещасних випадків (в тому числі поранень), що сталися з особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовцями Національної гвардії України, курсантами (слухачами) навчальних закладів системи МВС України, проводиться з урахуванням цього Порядку (пункт 1.3).

Згідно з цим Порядком утворюється комісія з розслідування нещасного випадку, до повноважень якої віднесено встановлення чи трапився нещасний випадок в період проходження служби та чи пов&q?оз;язаний він з виконанням службових обов&q?ь ;язків.

Із наведеного убачається, що встановлення обставин отримання травми та зв&qu2.;язок установленого із виконанням службових обов&qu62;яків вирішуються спеціально уповноваженими на це суб&q?ня;єктами, рішення яких можуть бути предметом оскарження до суду адміністративної юрисдикції.

Будь-яке порушене право підлягає захисту у встановленому для цього порядку.

Відтак справи про встановлення факту отримання травми в період проходження служби під час виконання службових обов&quan;язків не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки визначено інший порядок їх встановлення.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, згідно якого інвалідність, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, може бути встановлена, зокрема, на підставі рішення суду про встановлення факту отримання травми на виробництві (пункт 9) , відхиляються колегією суддів, оскільки заявник не є працівником, постраждалим на підприємстві, а віднесений до кола осіб, правовідносини з якими врегульованими окремими законодавчими актами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження у справі та апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова