Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 619/3254/16-ц

провадження № 61-948св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Якименко Л. О. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Плахотнікової І. О.,

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила виділити їй ? частку житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований у АДРЕСА_1, визнати за нею та відповідачем право власності за кожним на ? частку вказаного будинку з надвірними будівлями.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1999 року. На час звернення до суду із позовом у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходилася справа за позовом відповідача про розірвання шлюбу.

Зазначала, що в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року подружжя придбало спірний житловий будинок із надвірними спорудами. Право власності оформили на ОСОБА_6 За час шлюбу стан житлового будинку та надвірних будівель і споруд поліпшено. Наразі вартість будинку складає 246 431 грн.

ОСОБА_5 також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, після уточнення якого просив визнати право спільної сумісної власності батьків та дітей його сім'ї на спірний житловий будинок, виділити йому ? частку житлового будинку з надвірними будівлями та визнати за ним право власності на цю частку, як спільного сумісного майна членів сім'ї.

Вказував, що він є батьком ОСОБА_6 Члени його сім'ї використали спільні грошові кошти на придбання вказаного житлового будинку. ОСОБА_4 протягом 6 років знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, її чоловік, ОСОБА_6, також не мав самостійного заробітку (доходу), оскільки займався веденням домашнього господарства, дохід від якого був спільною власністю сім'ї. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали у його будинку та не мали фінансової можливості придбати власне житло. Таким чином, вказаний будинок не є спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями без урахування самочинного будівництва, в порядку поділу спільної сумісної власності. В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями без урахування самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спільної сумісної власності.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями без урахування самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спільної сумісної власності.

В іншій частині вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави недоплачену суму судових витрат у розмірі 181 грн 43 коп.

Задовольняючи позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції, керуючись статтями 368, 372 ЦК України, виходив із того, що спірний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_4 не вказала суму грошових заощаджень, за рахунок яких було його придбано. На думку суду між членами сім'ї ОСОБА_5 мала місце угода про придбання спірного житлового будинку для їх сім'ї за їх спільні кошти, отримані від ведення підсобного господарства, але з документальним оформленням будинку на сина ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 серпня 2017 року скасовано.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності по ? частці за кожним житлового будинку з надвірними будівлями, без урахування самочинного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, апеляційний суд, врахувавши положення статей 22, 28 КпШС України, статті 60 СК України, зазначив, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Те, що вона не працювала, знаходячись у відпустці по догляду за дитиною, цього висновку не спростовує, оскільки подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2017 року, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2017 року, ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційні скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій допустили порушення процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 619/3254/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Апеляційним судом з урахуванням всіх обставин справи встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не надали належних та допустимих доказів того, що спірний будинок був придбаний за грошові кошти, отримані внаслідок спільної праці членів сім'ї ОСОБА_5 протягом 1986 - 2001 років, що сторони мали на меті створення спільної сумісної власності. Крім того, суд вказав, що проживання ОСОБА_6, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 у належному йому будинку не свідчить про проживання однією сім'єю.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення апеляційного суду постановлене без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційних скарг та залишення без змін рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року, оскільки рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат