Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 753/2609/15-ц

провадження № 61-1690св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року у складі судді Каліушка. Ф. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Барановської Л. В., Панченка М. М., Побірченко Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 052-2008-1165 в розмірі 19 190, 74 швейцарських франків.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 17 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 052-2008-1165, відповідно до якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 20 000, 00 швейцарських франків, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплативши при цьому 11,45 % річних. Кредитор свої зобов'язання за кредитним договором виконав, однак відповідач ОСОБА_3 свої обов'язки за кредитним договором не виконала, у зв'язку із чим банк реалізував своє право на вимогу про дострокове повернення усієї заборгованості за кредитом, яка станом на 06 січня 2015 року складала 19 190, 74 швейцарських франків.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що станом на 11 листопада 2015 року ОСОБА_3 плановий платіж згідно з кредитним договором сплачено та заборгованості за ним не існує, а відтак доводи позивача щодо порушення позичальником умов кредитного договору судом не були взяті до уваги. Також суд критично оцінив твердження представника позивача щодо наявності заборгованості у відповідача станом на момент подачі позовної заяви, оскільки такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «Універсал Банк» відхилена, рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що станом на 11 листопада 2015 року ОСОБА_3 здійснила плановий платіж згідно з кредитним договором, у зв'язку із чим у банку відсутнє право вимагати дострокового повернення суми кредиту.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Універсал Банк» просило скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами не було надано оцінку пункту 5.2.5 кредитного договору, згідно з яким у разі прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяців за умови направлення боржнику та поручителю відповідної вимоги на 31 календарний день з дати відправлення повідомлення (вимоги), у разі неусунення позичальником порушень умов договору, термін повернення кредиту вважається таким, що настав. Окрім цього, суди не застосували закон, що підлягав застосуванню, а саме статтю 1050 ЦК України, за якою якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просила відхилити касаційну скаргу, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. В обґрунтування посилалась на те, що у банку відсутнє право на дострокове стягнення кредиту, оскільки заборгованість за кредитним договором станом на момент подання позову і ухвалення рішень сплачена. Також зазначила, що відсутність заборгованості станом на 11 листопада 2015 року підтверджується іншим судовим рішенням від 18 листопада 2015 року у справі № 372/495/15-ц, яким банку відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на встановлення факту відсутності заборгованості відповідача. Окрім цього посилалась на те, що у банку були відсутні підстави для надіслання вимоги про дострокове повернення кредиту, оскільки було відсутнє прострочення сплати чергового платежу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 червня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга ПАТ «Універсал Банк» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 052-2008-1165, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу грошові кошти у сумі 20 000, 00 швейцарських франків, а позичальник зобов'язалась прийняти, належним чином використати та повернути їх, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,45% річних.

Відповідно до пункту 1.1.1 кредитного договору за користування коштами понад встановлений строк нараховується процентна ставка в розмірі 34, 35%.

Згідно з пунктом 1.2 укладеного договору строк кредитування за кредитним договором становить період з дати надання кредитором кредиту позичальнику до 10 квітня 2028 року.

У пункті 2.4 кредитного договору сторони погодили, що погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати відповідачем щомісячних платежів. Відповідач зобов'язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати їх погашення шляхом зарахування відповідної суми коштів на поточних рахунок. При цьому під поняттям «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами з 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статі 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Також у пункті 5.2.5 кредитного договору сторони погодили, що у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом понад 2 місяці, позивач направляє відповідачу вимогу про дострокове повернення кредитних коштів та у випадку неусунення останньою порушень умов договору, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 31 день з дати відправлення такої вимоги.

Таким чином, оцінюючи доводи касаційної скарги, предмет позову, а також підстави, з яких він заявлений, Верховний Суд дійшов переконання, що для правильного вирішення справи суди першої та апеляційної інстанцій мали встановити факт наявності підстав для застосування банком права на вимогу про дострокове повернення кредиту.

Такими підставами відповідно до умов пункту 5.2.5 кредитного договору та статті 1050 ЦК України є прострочення боржника зі сплатою чергового платежу.

Згідно з довідкою банку від 11 листопада 2015 року станом на 11 листопада 2015 року залишок кредитної заборгованості ОСОБА_3 становить 35 757, 33 швейцарських франків, плановий платіж по кредиту сплачено, заборгованість по ньому відсутня.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки про відсутність підстав для вимоги про дострокове стягнення суми кредиту, оскільки зазначена довідка не містить відомостей щодо дати та періодів сплати чергового платежу. Проте та обставина, що станом на 11 листопада 2015 року заборгованість за черговим платежем відсутня, не виключає та не доводить того факту, що ОСОБА_3 попередньо не допускала прострочення з його сплати.

Натомість суди не надали оцінки іншим доказам, наявним в матеріалах справи, зокрема розрахункам заборгованості за кредитним договором (а.с. 71, 134), з яких слідує, що починаючи з 18 лютого 2014 року відповідач допустила прострочення зі сплати чергових платежів за відповідними періодами щонайменше на вісім місяців, оскільки наступний платіж від ОСОБА_3 надійшов лише 28 листопада 2014 року.

Установлено, що вимогою від 21 жовтня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» повідомив відповідача про негайну сплату суми простроченої заборгованості за кредитним договором, у розмірі 20 101, 34 швейцарських франків, яка складається із: 337, 42 швейцарських франків - простроченої заборгованості за кредитом; 17 891, 13 швейцарських франків - строкової суми заборгованість за кредитом; 1 823, 87 швейцарських франків - відсотків/комісії, нарахованих за користування кредитними коштами; 48, 92 швейцарських франків - підвищених відсотків/пені/штрафів за порушення виконання зобов'язань за кредитним договором.

За наведених обставин Верховний Суд визнає наявними підстави для застосування пункту 5.2.5 кредитного договору. Відповідно, починаючи з 31-го календарного дня, у банку виникло право пред'явлення відповідної вимоги до позичальника про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд не вважає слушними та спростовує доводи заявника щодо того, що у банку були відсутні підстави для направлення вимоги про усунення порушень та про наявність підстав реалізувати право на дострокове повернення кредиту за загальним правилом, передбаченим у статті 1054 ЦК України.

Посилання заявника на наявність іншого судового рішення Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2015 року у справі № 372/495/15-ц, яким банку відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на встановлення факту відсутності заборгованості відповідача, не мають значення для вирішення справи, оскільки вказаним рішенням встановлено відсутність поточної заборгованості, що унеможливлювало звернення стягнення на предмет застави, предметом розгляду у справі не були обставини щодо наявності/відсутності підстав для вимоги банку про дострокове повернення кредиту, факт відсутності прострочки більш ніж на 2 місяці чергового платежу не встановлювався.

Додатково враховано, що зазначене рішення Апеляційного суду Київської області скасоване постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року, справу направлено на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Апеляційний суд не дослідив зібраних у справі доказів, зокрема кредитний договір від 17 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, залишив поза увагою положення пункту 5.2.5 кредитного договору; не дослідив й не надав належної оцінки поданим позивачем доказам - письмовій вимозі ПАТ «Універсал Банк» від 21 жовтня 2014 року щодо сплати суми простроченої заборгованості, розрахункам заборгованості станом 17 серпня 2015 року, на 6 січня 2015 року у сукупності, залишив поза увагою, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд, Верховний Суд додатково врахував тривале перебування справи у провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (майже 17 місяців), а також той факт, що з моменту постановлення рішення суду першої інстанції минуло майже 30 місяців, обставини справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, могли змінитися, зокрема позичальник могла сплатити певну частину заборгованості у добровільному порядку. Тому ці обставини підлягають достеменному встановленню судом першої інстанції під час нового розгляду справи.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

За правилом частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик