Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,з участю секретаря судового засідання Брагіної І.В.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання подружжя,визначення частки у спільному майні

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача адвоката ОСОБА_4,адвоката ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що з 20.10.1984 р.вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

В період шлюбу за спільні кошти подружжя ними була придбана квартира АДРЕСА_1,в якій сторони мешкають,а також автомобіль «KIA Cerato» р.н.НОМЕР_1, яким наразі користується відповідач,побутова техніка.

Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя,де їй та відповідачу належить по ? частині кожному.

Крім того,нею за особисті кошти,отримані як компенсація спадщини батьків,була придбана у власність квартира в АДРЕСА_2,грошовий внесок у придбання якої з боку відповідача становить 45070 гр.та дорівнює 1/6 частині.

З урахуванням грошового обчислення вартості часток подружжя у спільній власності,незначної частки відповідача у квартирі в м.Запоріжжі,належного її розміру грошової компенсації у придбаному за спільні кошти автомобілі,позивач вважає,що цю компенсацію можливо зарахувати на її користь в рахунок сплачених коштів за квартиру в м.Запоріжжі та визнати за нею право власності на цю квартиру в цілому.

Просить суд з підстав,передбачених ст.65,70,57 СК України,визнати за нею право власності на ? (одну другу)частину квартири АДРЕСА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_2,право власності на холодильник,пральну машину,СВЧ піч гриль,телевізор,домашній кінотеатр,придбані у 2007 р р.та у 2012 р.

Відповідач ОСОБА_2у липні 2017 р.подав зустрічний позов до ОСОБА_1про встановлення режиму окремого проживання подружжя,визначення частки у спільному майні,який ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р.прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1,та був ним уточнений.

Зазначає,що за час спільного проживання з позивачем з 20.10.1984 р.ними придбано квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2,торгівельний кіоск НОМЕР_2 на території Вільнянського центрального ринку.

Факт придбання квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ним визнається без застережень.

Спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана хоча і задля проживання у ній сина сторін,проте на неї також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя,а зазначені позивачем у позові обставини не доводять придбання цієї квартири за особисті кошти позивача.

Приблизно у 2001 р. сторонами був придбаний торгівельний кіоск НОМЕР_2 на території Вільнянського центрального ринку,який також є спільною сумісною власністю,де частки кожного з подружжя є рівними.

З січня 2014 р.позивач та відповідач,хоча і мешкають за однією адресою,проте не ведуть спільного господарства,фактично припинили шлюбні відносини,розпочали поділ спільного майна.

З підстав,передбачених ст.22,28 КпШС,ст.60,69,70,119 СК України,просить суд встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2та ОСОБА_1з 01.01.2014 р.,визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 та на ? частину торгівельного кіоску НОМЕР_2 на території Вільнянського центрального ринку,стягнути з позивача на його користь судові витрати.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1не визнала зустрічні вимоги та зазначила,що встановлення режиму окремого проживання між нею та відповідачем неможливо,оскільки їх шлюб розірвано на підставі рішення суду, фактично вони лише з серпня 2017 р.припинили відносини подружжя та їх взаємини не мали ознак сім'ї.

Квартира АДРЕСА_2 відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України є її особистою власністю,оскільки придбана хоча і в період шлюбу,проте на кошти,що належали їй особисто ,як компенсація від частки у спадщині батька.

Оскільки частка у цій квартирі відповідача складає 1/6 від вартості квартири,не може бути виділена,відповідач нею не користується,ця частка може бути компенсована відповідачу за рахунок частки позивача у спільних коштах,витрачених на придбання в кредит автомобіля у січні 2014 р. ,яким користується відповідач.

Не визнала зустрічний позов у частині вимог про визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску НОМЕР_2 на території Вільнянського центрального ринку з тих підстав,що як приватний підприємець багато років орендує торгівельне місце НОМЕР_2 площею 3,5*2 кв.м.,яке облаштоване металевою конструкцією на її доходи від підприємницької діяльності,це майно приватного підприємця не являється об'єктом спільної сумісної власності та відповідач має право лише на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

У вступному слові позивач та представник позивача ОСОБА_1адвокат ОСОБА_3підтримали первісний позов та наполягали на його задоволенні з тих підстав,що викладені у первісному позові.

Зустрічний позов не визнала з посиланням на те,що режим окремого проживання не може бути встановлений відносно осіб,які вже не являються подружжям,на минулий час,ці вимоги заявлені відповідачем з метою уникнути поділу автомобіля,придбаного сторонами під час шлюбу за спільні кошти у січні 2014 р. Квартира АДРЕСА_2 відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України є її особистою власністю позивача,а вартість 1/6 частки відповідача у ній можливо компенсувати відповідачу за рахунок іншого спільного майна.Торгівельний кіоск НОМЕР_2 на території Вільнянського центрального ринку є майном приватного підприємця ОСОБА_1та встановлений у виді металевих конструкцій, на доходи від її діяльності,тому не підлягає поділу у порядку,заявленому відповідачем.

У вступному слові відповідач ОСОБА_2та представник відповідача адвокат ОСОБА_6заперечували проти первісного позову в частині визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 в цілому,оскільки вважають це майно спільною сумісною власністю,де частки подружжя є рівними.Побутова техніка,яка була придбана позивачем у 2007 р.т у 2012 р.за рахунок кредиту,в інтересах сім'ї сторін ніколи не використовувалась,фактично з часу придбання знаходиться в квартирі,де мешкає родина їхнього сина,якому була подарована,тому поділу між сторонами не підлягає.

Підтримали зустрічний позов з посиланням на те,що в період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано майно,зазначене у зустрічному позові,яке підлягає поділу між ними по ? частині,фактично сторони мешкають окремо з січня 2014 р.та з цього часу ознак сім'ї у їх взаєминах немає.

З урахуванням цих обставин просять відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні вимоги .

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення представників та учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,допитавши свідків,суд дійшов висновку,що первісний та зустрічний позови заявлені обґрунтовано,підлягають частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що з 20.10.1984 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що надано копія свідоцтва(а.с.10 т.1),шлюб між ними розірваний рішенням Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2018 р.,що підтверджено копією рішення,яке набрало чинності 07.06.2018 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73771353).

26.02.1996 р.за ОСОБА_2 в ОП ЗМБТІ було зареєстровано право власності квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.1996 р.,нотаріально посвідченого державним нотаріусом Вільнянського міського нотаріального округу Коробкою О.В.за реєстровим № 142,про що надана копія договору(а.с.7 т.1)

Відповідно до ст.22 КпШС України( в ред.1963 р.),який діяв на час набуття спірного майна у власність сторін,аналогічної норми ст.60 СК України,ст.368 ЦК України майно,придбане подружжям в період шлюбу,належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу).

Відповідач не оспорював,що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю з позивачкою,визнав його вартість відповідно до оцінки позивачки.

Стаття 69 СК передбачає,що дружина та чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу.

При поділі майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором,що встановлено ч.1 ст.70 СК України та ст.372 ЦК України.

Судом з матеріалів справи з'ясовано,що шлюбний договір сторонами не укладався,в судовому засіданні сторони не вимагали визначити іншого розміру їх часток у спільній сумісній власності та відповідач погодився на визнання за позивачкою права власності на ? частину у цьому майні та поділ майна у запропонований нею спосіб.

З урахуванням викладеного,первісний позов у цій частині, з врахуванням позиції відповідача про його визнання,суд задовольняє як такий,що ґрунтується на законі,підтверджений доказами,які відповідають вимогам закону щодо їх належності та допустимості.

08.12.2012 р.за ОСОБА_2 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2012 р.,нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В.за реєстровим № 3076,про що надана копія договору(а.с.6 т.1)

Свої вимоги про визнання спірної квартири АДРЕСА_2 особистою власністю, позивач обґрунтувала нормами п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка встановлює, що особистою власністю дружини(чоловіка)є майно, придбане нею(ним) в період шлюбу, але на кошти, що належать йому особисто.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відтак,норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя,це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підтвердження факту придбання спірної квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти, позивач надала копію рішення Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 26.07.2010 р.по цивільній справі № 2-3205/2010 р.за позовом ОСОБА_9до ОСОБА_1про визнання права власності в порядку спадкування.

При розгляді цієї справи суд встановив,що ОСОБА_1як спадкоємець за заповітом від 03.10.2005 р.ОСОБА_10,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,відмовилась від спадщини на користь брата ОСОБА_9,за яким було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10(а.с.60 ,180 т.1)

Як пояснила суду позивач,вона відмовилась від спадщини батька на користь брата,за що останній протягом 2010-2011 р.виплатив їй грошову компенсацію 15 000 доларів США.

Згідно розписки (а.с.58,181 т.1)ОСОБА_9зобов'язався у строк до 14.12.2011 р.повернути борг у розмірі 10000 доларів США за будинок по АДРЕСА_3.

14.07.2010 р.ОСОБА_1отримала від ОСОБА_9половину суми за будинок по АДРЕСА_3 в розмірі 10 000 доларів США,про що склала розписку(а.с.182 т.1)

07.07.2011 р.та 24.12.2011 р.ОСОБА_1отримала від ОСОБА_9 суму в розмірі 2 000 доларів США та 3000 доларів США відповідно,про що склала розписки(а.с.183,184 т.1)

Зазначені розписки суд відповідно до ст.95 ЦПК України дослідив в судовому засіданні в оригіналі,відповідність копій,наявних у матеріалах справи,оригіналам,була засвідчена.

Свідок ОСОБА_9суду показав,що його сестра ОСОБА_1після смерті батька ОСОБА_10у 2010 р.відмовилась на його користь від спадщини,на яку мала право за заповітом.За домовленістю між ними,свідок зобов'язався виплатити їй грошову компенсацію вартості половини батьківського спадку,розмір цієї компенсації вони одразу погодили у сумі 20 000 доларів США,проте в подальшому зменшили його до 15 000 доларів США,з урахуванням об'єктивних економічних явищ. Ці кошти він сплатив частинами згідно розписок,відповідач ОСОБА_2був обізнаний про те,що ці кошти ОСОБА_1отримує за спадщину та планує на них купити квартиру для сина.Як відомо свідку від ОСОБА_1,крім коштів за спадок,яких не вистачало на купівлю квартири для сина,вона брала гроші у кредит,інші деталі укладання цього правочину свідку невідомі.Також під час спільного проживання,його сестра з чоловіком купували автомобілі,які згодом оновлювали,останній купили приблизно 4 роки тому в кредит,поручителем по кредиту виступає ОСОБА_1Сторони спільно проживали та разом користувались цим автомобілем до весни 2017 р.,коли між ними з причин подружньої зради ОСОБА_2відбулася сварка та згодом вони розлучились.

Свідок ОСОБА_12в суді показала,що більше 35 років знає ОСОБА_2,вони часто зустрічалися на свята,підтримувати дружні відносини. У 2012 р.в м.Запоріжжі ОСОБА_1 купили квартиру для сина в м.Запоріжжі на кошти,які позивач отримала від брата за спадок,інші деталі цього правочину свідку невідомі,в 2013 р.на весіллі ОСОБА_1 повідомили,що квартиру дарують сину.

Свідок ОСОБА_13в суді показав,що з кінця 1980-х років знайомий з подружжям ОСОБА_1,які обидва працювали,жили дружно.В м.Запоріжжі ОСОБА_1 купили квартиру сину,на які кошти,свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_14в суді показав,що тривалий час знайомий з сім'єю ОСОБА_1,а з відповідачем працює в одній установі.Зі слів останнього знає,що в м.Запоріжжі ОСОБА_1 купили квартиру для сина,за яку суму,свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_15в суді показала,що з 1990-х років знайома з сім'єю ОСОБА_1 та перебувала з ними у дружніх відносинах.В 2012 р.в м.Запоріжжі вони купили квартиру сину,зі слів ОСОБА_1свідку відомо,що покупка була здійснена на гроші від спадщини,які їй сплатив брат,а також син дав суму 5000 доларів з власних заощаджень,надалі цю квартиру ОСОБА_1 подарували сину на весілля.

Свідок ОСОБА_16показав,що сторони у справі є його батьками,які спільно проживали в квартирі в м.Вільнянську,разом провідували його родину в м.Запоріжжі,вели спільне господарство до липня 2017 р.,коли мати повідомила його, що у батька є інша сім'я та вона бажає розлучитись.У 2012 р.за кошти,які його мати ОСОБА_1отримала від брата як компенсацію за частку у спадщині у розмірі 15000 доларів США , кошти,позичені у кредит в банках та його власні заощадження 5000 доларів США ,була придбана квартира АДРЕСА_2,де з весни 2013 р. мешкає свідок з родиною.Оформлювали квартиру під час купівлі на відповідача ОСОБА_2з метою уникнути на майбутнє претензій з боку дружини свідка на це майно ,оскільки між його батьками та батьками його дружини склалися недоброзичливі відносини.

Показання свідка ОСОБА_2позивач вважає належним доказом того факту,що для придбання квартири АДРЕСА_2 були використані грошові кошти у розмірі 5000 доларів США,які не являються спільною сумісною власністю сторін,що впливає на розмір частки відповідача у спірній квартирі.

Відповідач та його представник оспорювали доказове значення показань свідка ОСОБА_16та вважають їх неналежним доказом факту передання ОСОБА_1грошових коштів 5000 доларів США задля купівлі квартири з тих підстав,що у письмовому виді такі взаємини між цими особами не оформлювались,ОСОБА_16не мав можливості зробити заощадження на таку суму,оскільки під час навчання перебував на утриманні батьків,а після закінчення навчання створив сім'ю та мав забезпечувати вагітну дружину.

Суд погоджується з доводами відповідача та його представника і вважає показання свідка ОСОБА_16неналежним доказом з таких підстав.

Оскільки ОСОБА_16не виступав як сторона правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,передання ним коштів іншим особам задля вчинення такого правочину фактично є позикою,якщо передбачає повернення цих коштів,або даруванням,якщо про повернення коштів сторони не домовлялись.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208,718,719,ст.1046,ч.2 ст.1047 ЦК України,договір між фізичними особами на суму,яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,може бути укладений в письмовій формі,шляхом видачі розписки або іншого документу,внаслідок чого між сторонами виникає зобов*язання.

Відповідно до ст.76,77,ч.2 ст.78 ЦПК України,показання свідка ОСОБА_16не можуть бути прийняті судом до уваги як доказ факту передання ОСОБА_1грошових коштів у розмірі 5000 доларів США з метою купівлі квартири АДРЕСА_2,оскільки за законом ці обставини мають бути підтверджені певними(письмовими)засобами доказування.

Аналізуючи наведене,суд дійшов висновку,що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження фактичні обставини придбання ОСОБА_1та ОСОБА_2під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 за грошову суму 250 000 гр.,з яких 15000 доларів США ,що в еквіваленті є 119 895 гр.(з розрахунку 799,30 гр.за 100 доларів США станом на 07.12.2012 р. (а.с.11)є особистою власністю позивача,що дорівнює приблизно вартості ? частини спірної квартири,інша частина вартості квартири 130 105 гр.(з розрахунку 250 000 гр. -119 895 гр.)сплачена за кошти сторін як подружжя ,що є їх спільною сумісною власністю,на частку кожного з подружжя ,які є рівними,припадає 65052 гр.50 коп.,що співмірно вартості ? частини спірної квартири.

З урахуванням наведеного суд задовольняє частково як первісний позов, так і зустрічний,в частині заявлених сторонами вимог про право власності на квартири АДРЕСА_2,та вважає доведеним право власності позивача на ? частини,право власності відповідача на ? частину вказаного майна,підстав для прийняття іншого рішення з досліджених доказів не вбачається.

Позивачем в обґрунтування первісного позову було запропоновано провести зарахування її частки у іншому спільному з відповідачем майні,яким є автомобіль КІА СЕRATO р.н.НОМЕР_1,як компенсацію вартості його частки у спірній квартирі АДРЕСА_2,проте зазначений автомобіль не є предметом спору у даній справі,вимоги про припинення права відповідача на частку у спільному майні з підстав,передбачених ст.365 ЦК України,позивачем не заявлено.

Також з матеріалів справи встановлено,що

24.12.2007 р.в ТОВ «Метро кеш енд кері Україна» ОСОБА_1було придбано телевізор та домашній кінотеатр

10.12.2012 р.в ТОВ «Комфі трейд» ОСОБА_1було придбано холодильник,пральну машину,СВЧ піч гриль

загальною вартістю 18 699 гр.75 коп.,що не оспорювалось відповідачем під час розгляду справи.

Водночас,відповідач зазначив,що вказана побутова техніка ніколи не використовувалась сторонами справи та була придбана не в інтересах їхньої сім'ї,а для сина,родина якого і користується цим майном з часу його придбання.

З наведеного суд встановив,що зазначеним майном,яке було придбано подружжям ОСОБА_1 у період шлюбу,за домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України вибуло з їх володіння,користування та розпорядження на користь іншої особи,тобто вони ним розпорядились за спільною згодою,що виключає можливість його поділу як спільного майна подружжя.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску,суд встановив таке.

ОСОБА_1зареєстрована як фізична особа-підприємець(а.с.144-145 т.1) та здійснює підприємницьку діяльність на території Вільнянського центрального ринку.

Вільнянське райспоживтовариство надало інформацію,згідно якої за договором,укладеним з ОСОБА_1,товариством надано вищевказаній особі торгівельне місце НОМЕР_2 на території ринку м.Вільнянськ(а.с.139,141),згідно паспорту торгівельного місця,займана підприємцем площа під розміщення кіоску НОМЕР_2 становить 3,5*2 кв.м.(а.с.140),правовстановлюючі документи на торгівельний кіоск ОСОБА_1не надавались(а.с.143)

Час встановлення та вартість зазначеного кіоску,який не являється зареєстрованим об'єктом нерухомого майна,на час розгляду справи доказами не підтверджені,правовстановлюючі документи на нього відсутні.

Сторони не заперечували,що встановлення цього кіоску відбулося в період їх зареєстрованого шлюбу,проте позивач вважає,що це майно належить їй як фізичній особі-підприємцю і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає.

Суд виходить з того,що в силу положень статті 61 СК України, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої зазначеної статті, спільним майном подружжя може бути й майно, яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів,при цьому той факт, що одним із подружжя воно використовується для здійснення підприємницької діяльності, правового значення не має й правовий режим цього майна не змінює.

Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Водночас,поділ цього майна в натурі,з урахуванням його розмірів,без шкоди для використання за цільовим призначенням,неможливий,фактично відповідач цим майном не користується,а для позивача воно є місцем постійної роботи та одержання доходів.

З метою вирішення по суті спору щодо поділу зазначеного майна,сутність якого полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, суд враховує,що відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Відсутність державної реєстрації цього майна як об'єкту нерухомості та правовстановлюючих документів на нього перешкоджає вирішенню питання про визнання права власності ,застосувати поділ майна ,який реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки,неможливо,оскільки вартість цього майна доказами не підтверджена і вимог про стягнення грошової компенсації не було заявлено.

Відтак ,наразі з досліджених доказів неможливо встановити підстав для визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску НОМЕР_2 на території ринку м.Вільнянськ,про інший спосіб поділу відповідач вимог не заявив,позов в цій частині розглянутий в межах заявлених вимог.

Вирішуючи зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання сторін справи з 01.01.2014 р.,суд встановив наступне.

Як передбачено ч.1 ст.119 СК України,за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Неможливість подружжя проживати спільно може бути викликана певними об'єктивними обставинами)тривалий від'їзд,відрядження,участь у військових формуваннях,позбавлення волі тощо).

Небажання проживати спільно зазвичай свідчить про відсутність у подружжя прагнення до спільного проживання,коли воно є об'єктивно можливим,проте суперечить їх волі та бажанню.Це може бути пов'язано з втратою поваги одне до одного,непорозуміннями,негідною поведінкою одного з подружжя,непристосованістю подружжя до спільного життя,коли перебування з такою особою в силу його шкідливих звичок є небезпечним для оточуючих,належність одного з подружжя до сект тощо.

Такий режим встановлюється на майбутнє,з визначенням взаємних прав та обов'язків подружжя на час окремого проживання ,режиму набутого за цей час майна тощо.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9,ОСОБА_16,ОСОБА_12,ОСОБА_15в суді показали,що подружжя ОСОБА_2 до весни 2017 р.проживали спільно однією сім'єю,вели спільне господарство в одній квартирі,разом користувались майном,придбаним у шлюбі для сім'ї,для оточуючих становили приклад взаємин чоловіка та жінки. Розлад у їхній сім'ї почався весною 2017 р.,а в літку 2017 р.ОСОБА_1повідомила рідних про намір розлучитись.

Свідки ОСОБА_13та ОСОБА_14показали,що тривалий час знайомі з подружжям ОСОБА_1,проте в останні кілька років за місцем проживання їх не відвідували,про фактичні їх взаємини не обізнані.

07.06.2018 р.набрало чинності судове рішення Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2018 р.,яким шлюб між сторонами розірвано.

Зазначені обставини виключають можливість встановлення режиму окремого проживання для осіб,які на час прийняття рішення не являються подружжям,тому позов про це задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,залежно від розміру задоволених первісних та зустрічних вимог,суд розподіляє між сторонами судові витрати по оплаті судового збору та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1280 гривень(640 гр.+640 гр.),з позивача на користь відповідача стягує витрати по оплаті судового збору у розмірі 819 гривень 50 копійок.

На підставі ст.57,60,63,65,69,71 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ст.52,364,368 Цивільного кодексу України, ст.ст.12,13,76,81,141,258,259,263,265,353,355 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна-задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_3,місце проживання АДРЕСА_1,право власності на ? (одну другу)частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1,право власності на 3/4 (три четвертих)частини квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 -відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання подружжя,визначення частки у спільному майні-задоволнити частково.

Визнати за ОСОБА_2,РНОКПП НОМЕР_4, місце проживання АДРЕСА_1,право власності на 1/4 (одну четверту)частину квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ,РНОКПП НОМЕР_4 ,місце проживання АДРЕСА_1,на користь ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_3,місце проживання АДРЕСА_1, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1280 гривень

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_1,на користь ОСОБА_2,РНОКПП НОМЕР_4,місце проживання АДРЕСА_1,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 819 гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А.Галущенко