КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 752/20320/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1538/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого3 липня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Шевченко Т.М., повний текст судового рішення складено 10 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 від жилої та 1/2 від загальної площі, житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, у розмірі1/2 частини від загальної площі та на земельну ділянку, що розташована на території АДРЕСА_3, у розмірі 1/2 частини від загальної площі, а також визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль НОМЕР_1, та автомобіль НОМЕР_2.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 4 липня 1998 року по 25 листопада 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у власність подружжям набуто наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, і земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; автомобіль НОМЕР_1; автомобіль НОМЕР_2. Оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згоди щодо поділу вказаного майна у добровільному порядку не досягнуто, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі скаржник посилався на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, порушив норми права. Зокрема зазначає, що встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обумовлені цим договором, тому укладення такого договору не створює правових наслідків, які обумовлені цим договором, тому укладення такого договору спрямоване не на реальне настання правових наслідків.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з'явився не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Від сторони позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника позивача у іншому судовому процесі в господарській справі, проте доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Також, позивачем не вказано про причини неприбуття у судове засідання.

Тому, апеляційний суд вважає, що в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України неявка учасника справи повідомленого належним чином не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що сторонами укладено 3 листопада 2015 року шлюбний договір, яким визначено правовий режим майна, яке придбано у шлюбі та мало статус спільної сумісної власності, а відтак вважав про відсутність підстав для розподілу такого майна.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 4 липня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними набуто у власність наступне майно:

20 квітня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_2 набуто у власність житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10). А також укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 набуто у власність земельну ділянку, що розташована на території АДРЕСА_3 (а.с. 12-13).

25 липня 2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3, що стверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с. 14).

23 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за умовами якого ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

4 лютого 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «Land Rover Defender» д.н.з. НОМЕР_4, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 14).

В подальшому перебуваючи у зареєстрованому шлюбі 3 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с. 69-70).

Пунктом 1.1 шлюбного договору від 3 листопада 2015 року, сторони погодили, що цим договором подружжя визначило правовий статус майна, право власності на яке виникло у період перебування у зареєстрованому шлюбі, з урахуванням ст.ст. 57, 61, 97 СК України, та особистого вкладу кожного із подружжя у придбання такого майна.

Згідно п. 2.2.1 вищевказаного договору, особистою приватною власністю ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв.м., жилою площею 80 кв.м.

Також у п. 2.2.2 договору, сторони погодили, що особистою приватною власністю ОСОБА_2 є житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, площею 274,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3, а також земельна ділянка, площею 0,32 га, що розташована на території АДРЕСА_3.

При цьому у п. 2.2 договору сторони вказали, що все інше майно та грошові кошти, не визначене окремо договором є особистою приватною власністю того з подружжя, хто володіє, користується та розпоряджається таким майном на момент укладення договору.

Відповідно до п. 2.3. договору, сторони визначили, що на зазначені у п.п. 2.2, 2.2.1 та 2.2.2 договору об'єкти особистої приватної власності за будь-яких обставин не поширюються положення Глави 8 Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України.

У п. 5.1 договору визначено, що він набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення, а за змістом п. 2.1 після набрання чинності Договором, право спільної сумісної власності на майно та грошові кошти припиняється.

А відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказані вище об'єкти нерухомого майна припинено з моменту нотаріального посвідчення шлюбного договору, тобто з 3 листопада 2015 року.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірні об'єкти рухомого майна - транспортні засоби «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3 та «Land Rover Defender» д.н.з. НОМЕР_4, не увійшли в перелік майна, визначеного Договором від 3 листопада 2015 року, а відтак в силу положень п.п. 2.2 договору, є особистою приватною власністю ОСОБА_2, як особи, яка володіла, користувалась та розпоряджалась вказаним майном на момент укладення Договору.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що суд у своєму рішенні вказував, що спірні автомобілі є особистою приватною власністю саме ОСОБА_2

Також суд першої інстанції дав належну оцінку доводам позивача щодо нікчемності шлюбного договору від 3 листопада2015 року, з якими й погоджується суд першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Як вбачаться з матеріалів справи, що предметом розгляду у судах був укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 шлюбний договір від 3 листопада 2015 року.

Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання недійсним шлюбного договору - задоволено.

Визнано недійсним п. 2.2.1 і ч.ч. 1,2 п. 2.2.2. шлюбного договору, укладеного листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 101-108).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 4 квітня 2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року скасовано, постановлено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним шлюбного договору від 3 листопада 2017 року (а.с. 119 - 127).

Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 стало те, що за формою і змістом шлюбний договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом роз'яснено правові наслідки його укладення про що сторони засвідчили своїм особистим підписом без застережень.

При цьому апеляційний суд зауважує, що матеріали справи не містять належних доказів того, що укладаючи шлюбний договір від 3 листопада 2015 року сторони не мали на меті створювати для себе певні правові наслідки за цим договором.

Крім того апеляційний суд вважає, за необхідне вказати, що у відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

З поданого клопотання про зупинення провадження сторони позивача вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору фіктивним у вересні 2018 року, а рішення ухвалено судом по даній справі 30 липня 2018 року, а тому суд не може прийняти до уваги вказану у клопотанні обставину.

При цьому необхідно зауважити, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору фіктивним, останній не позбавлений можливості звернутись із позовом до суду про поділ майна подружжя, оскільки існуватимуть відмінні підстави позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином вищенаведені доводи сторони відповідача є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування апеляційним судом не вбачається і як наслідок апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, судом,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: