Справа №560/699/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

за участю секретаря судового засідання Катюха К.В.,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до договору №б/н від 25 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 30 квітня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 17140,68 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 777,57 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 11294,52 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3776,18 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 792,41 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. У відповіді на відзив просять суд позов задовили в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовував тим, що позивачем невірно визначено суми заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості за пенею та комісією, що підлягають стягненню з відповідача. Також представник відповідача зазначив, що позивачем неправомірно, всупереч вимогам статті 1056-1 Цивільного кодексу України, в односторонньому порядку було змінено проценту ставку, що свідчить про нікчемність вимоги про стягнення коштів в якості плати за користування кредитом в розмірі визначеному позивачем. Однак з урахуванням того, що в період з 27 лютого 2010 року до 07 травня 2018 року відповідач більше не сплачував кредит, а до суду позов подано 15 травня 2018 року, то в силу статті 267 Цивільного кодексу України, пройшли строки позовної давності визначені статтею 257 Цивільного кодексу України.

Заслухавши пояснення представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи та докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог позивача слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору №б/н від 25 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до пункту 3.2, пункту 3.3 "Умов та правил надання банківських послуг", відповідач дав згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Згідно пункту 6.5 "Умов і правил надання банківських послуг", відповідач зобов'язувався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, та комісію в строки та порядку, встановленими Договором.

У відповідності до пункту 8.6 "Умов і правил надання банківських послуг", у разі порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, він зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Позивач зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу грошові кошти, але відповідач кредит не погашає, відсотки за користування кредитними коштами не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 30 квітня 2018 року становить 17140,68 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 777,57 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 11294,52 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3776,18 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 792,41 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник належним чином прийняті на себе зобов'язання по договору не виконував, що є порушенням Закону України "Про банки та банківську діяльність" та умов кредитного договору.

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно положень статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та статтею 81 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що останній платіж за умовами договору відповідач здійснив 19 травня 2017 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, який наявний в матеріалах справи.

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 15 травня 2018 року, тобто у межах строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

А тому, доводи представника відповідача стосовно застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, не заслуговують на увагу.

Що стосується пояснень представника відповідача стосовно необгрунтовано нарахованих позивачем процентів та сум пені, суд приходить такого висновку.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором, здійснюючи нарахування відсотків за кредитним договором позивачем у різний період часу застосовувалась різна процентна ставка.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною 1 та частиною 2 статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За змістом статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, частини 1-4 статті 1056-1 Цивільного кодексу України викладена в наступній редакції: «Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною».

Виходячи з аналізу статей 5, 627, 629, 653 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року №661-VІ.

Таким чином, враховуючи, що рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку прийняті після набрання чинності вищевказаним Законом, такі дії банку є неправомірними.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України ухвалюючи 26 вересня 2012 року рішення у справі №6-89цс12.

Таким чином, умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, зміна фіксованої процентної ставки була здійснена банком без згоди позичальника.

А тому, задоволенню підлягають лише 1447,46 грн., а у решті заявлених вимог щодо стягнення 9847,06 грн., слід відмовити за необгрунтованістю та недоведеністю.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за пенею та комісією, то у відповідності до аналізу норм статей 258 та 266 Цивільного кодексу України, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за 12 місяців позивачем було нараховано 550 грн. пені, а тому у задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення 3226,18 грн. пені, які перебувають за межами 1-річного строку позовної давності, слід відмовити.

Поряд із стягненням пені, позивачем заявлено вимогу про стягнення двох штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 792,41 грн.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003цс15 висловив таку правову позицію:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2013 року по справі №3-37гс13.

Підсумовуючи викладене, оцінивши зібрані та досліджені у справі докази в їх достовірності та допустимості, а також їх достатності та взаємному зв'язку у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, суд на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 285,44 грн. на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 15, 525, 526, 530, 611, 612, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (рах. №3111, , МФО №305299) заборгованість за кредитним договором №б/н від 25 жовтня 2007 року у розмірі 2775,03 грн. (дві тисячі сімсот сімдесят п'ять гривень 03 коп.), яка складається з наступного: 777,57 грн. (сімсот сімдесят сім гривень 57 коп.) - заборгованість за кредитом; 1447,46 грн. (одна тисяча чотириста сорок сім гривень 46 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом, 550 грн. (п'ятсот п'ятдесят гривень) - заборгованість за пенею та комісією.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (рах. №3111, , МФО №305299) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 285,44 грн. (двісті вісімдесят п'ять гривень 44 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 15 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суду складено 17 серпня 2018 року.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду З.С. Сидоренко