АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» травня 2018 року

м. Харків

справа № 635/8599/15-ц

провадження № 22ц/790/2416/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 (ОСОБА_5) на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року в складі судді Панас Н.Л.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 59000,00 доларів США з поверненням отриманого не пізніше 13 травня 2009 року у порядку та в строки, визначені в договорі.

Зазначив, що 13 травня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 1 до договору позики, відповідно до умов якого загальна сума позичених коштів збільшена до 66500,00 доларів США та ОСОБА_2 зобов'язалась повернути позичені кошти не пізніше 13 листопада 2009 року у порядку та строки, визначені додатковим договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 13 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки та 13 травня 2009 року укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки, відповідно до умов яких ОСОБА_2 передала йому в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та відповідно до пункту 4 цього договору сторони оцінили майно в розмірі 500 000,00 грн.

Зазначив, що 31 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_2 направлена вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, яку вона отримала 04 вересня 2015 року.

Вказав, що в порушення умов договору ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню боргу належним чином не виконала, повернула йому лише 12 000,00 доларів США, неповернутими залишилися позичені кошти на суму 54 500,00 доларів США.

Зазначив, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року, в якому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2013 року виправлено описки, по справі за № 635/526/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 638 776, 58 грн., а також суму нарахованих штрафів в розмірі 1 830 000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 3215,78 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року змінено, скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення штрафу у розмірі 1 830 000,00 грн. та в цій частині відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказав, що на виконання рішення суду видано виконавчі листи та постановами Відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області від 20 березня 2014 року відкриті виконавчі провадження № 42571599 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу у розмірі 638 776,58 грн. та № 42571526 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь судового збору у розмірі 3215,78 грн.

Зазначив, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року залишено без змін, по справі за № 635/4552/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та неустойки за договором позики, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 86 199,75 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три процента річних від простроченої суми за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 36319,50 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у сумі 160,77 грн.; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вважав, що з одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки підлягає примусове виселення відповідачів з предмета іпотеки.

Просив в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 за договором позики від 13 вересня 2008 року в редакції додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року в сумі 764 672,36 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за процедурою згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом її продажу ОСОБА_1 будь-якій третій особі-покупцю за ціною згідно пункту 4 договору іпотеки в розмірі 500 000,00 грн., але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу з виселенням ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 із цього житлового будинку та переданням його в управління ОСОБА_1 з наданням права особисто та через представників пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки (в тому числі про сімейний стан іпотекодавців, належність їм майна на праві власності, про кількість продажів, визначення нормативної вартості тощо), будь-які витяги з усіх державних реєстрів прав власності, інших речових прав на нерухоме майно та обтяжень об'єктів нерухомого майна, звіти про оцінку майна (в тому числі висновки експертів) та будь-які інші документи в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в державних нотаріальних конторах, у приватних нотаріусів та в архівних установах (в тому числі з вимогами про відкриття нового розділу щодо предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно), обладнати предмет іпотеки новими охоронними пристроями, мати вільний доступ до предмета іпотеки, змінювати замки, укладати договори на охорону зі спеціальними підприємствами, укладати договори оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної плати та вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з продажем предмета іпотеки; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 - задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 13 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зі змінами, внесеними додатковим договором № 1, укладеним 13 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 346,4 кв. м., житловою площею 131,4 кв. м. з надвірними спорудами - огорожею №№ 1-4, свердловиною літ. С, каналізаційною ямою літ. Я, замощенням № 1 та земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_1, що розташовані по АДРЕСА_1, земельну ділянку загальною вартістю згідно умов договору іпотеки - 500 000,00 грн. у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року в сумі 764 672,36 грн. шляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на умовах та в порядку, визначеноve статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою у пункті 4 договору іпотеки у розмірі 500 000,00 грн., але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності або незалежного експерта на момент укладення договору купівлі-продажу; надано ОСОБА_1 право на проведення особисто або через представника усіх дій, пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі, на виготовлення, отримання оригіналів, копій, дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на вищевказаний житловий будинок; виселено ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 162,40 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що відповідачів виселено з будинку, який є предметом іпотеки, без надання іншого постійного жилого приміщення за тієї умови, що будинок придбаний не за рахунок наданої позивачем позики; що задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд допустив притягнення відповідачів до подвійної відповідальності, так як іпотекою забезпечений договір позики, за яким вже стягнуто заборгованість у судовому порядку; що у матеріалах справи відсутні докази про належне повідомлення відповідачів про час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим він фактично був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо позовних вимог, чим порушено принцип змагальності сторін.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року - скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року залучено як правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_3.

25 травня 2018 року від ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_5

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з'явилися, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Враховуючи, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 (ОСОБА_5) необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушила свої зобов'язання за договором позики, борг у повному обсязі не повернула, судові рішення про стягнення позики не виконала, у зв'язку з чим позивач має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу, а саме, шляхом продажу іпотеки іпотекодержателем будь - якій третій особі - покупцю на власний розсуд, а звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів у розмірі 59000,00 доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язалась повертати частинами до 13 травня 2009 року у порядку та в строки, визначені в договорі.

13 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 1 до договору позики, відповідно до умов якого загальну суму позичених коштів збільшено до 66 500,00 доларів США та ОСОБА_2 зобов'язалась повернути позичені кошти не пізніше 13 листопада 2009 року у порядку та строки, визначені додатковим договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 13 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки та 13 травня 2009 року - додатковий договір № 1 до договору іпотеки, відповідно до умов яких ОСОБА_2 передала йому в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та відповідно до пункту 4 цього договору сторони оцінили майно в розмірі 500 000,00 грн.

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направив вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, яку ОСОБА_2 отримала 04 вересня 2015 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року, в якому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2013 року виправлено описки, по справі за № 635/526/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 638 776,58 грн., а також суму нарахованих штрафів в розмірі 1 830 000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 3215,78 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року змінено, скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення штрафу у розмірі 1 830 000,00 грн. та в цій частині відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року залишено без змін, по справі за № 635/4552/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та неустойки за договором позики, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 86 199,75 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три процента річних від простроченої суми за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 36 319,50 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у сумі 160,77 грн.; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Зазначені судові рішення набрали законної сили, знаходяться на примусовому виконанні та не виконані.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Матеріали справи свідчать про те, що заборгованість за договором позики ОСОБА_2 не погасила та згідно судових рішень має заборгованість перед ОСОБА_1 в розмірі 764 672,36 грн., тому ОСОБА_1 мав право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо того, що цим рішенням ОСОБА_2 двічі притягнуто до юридичної відповідальності, оскільки вже є судові рішення щодо стягнення з неї суми боргу є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне пред'явлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне пред'явлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Матеріали справи свідчать про те, що борг за кредитним договором не погашено.

За визначенням статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 1, 3 вказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тому задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості із позичальника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Оскільки оскаржуваним рішенням сума боргу не стягувалась, а відбувалась реалізація права іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення не свідчить про подвійність стягнення із боржника.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що стороною договору позики та договору іпотеки є ОСОБА_2, яка апеляційну скаргу не подавала, розмір боргу та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не оспорювала.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 про приєднання до апеляційної скарги, яка є чинною, повернуто ОСОБА_2

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи предметом іпотеки є, зокрема, житловий будинок літ. А-1 з відповідними господарськими будівлями, в якому зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який помер 14 січня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, пояснив, що в іпотечному будинку зареєстровані та проживають він, його мати, його дружина та неповнолітні діти. Його батько помер у січні 2017 року. Жиловий будинок придбано не за кредитні кошти.

Матеріали справи свідчать про те, що дійсно власником нерухомого майна, зокрема, житлового будинку літ. А-1 з відповідними господарськими будівлями, яке є предметом іпотеки, є ОСОБА_2 з квітня 2003 року, а кредитний договір та договір іпотеки укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 листопада 2008 року, тобто придбано не за рахунок кредиту.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

У відповідності до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункт 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п.2 ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

При цьому Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст.8) гарантує кожній особі окрім інших прав, право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, з яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2003 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 399-48/06, п.47).

При цьому, вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п.125).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner V. Austria), заява № 20082/02, п.56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01 п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner V. Austria п.60).

Як вбачається із статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, іпотечне житло придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, а за інших обставин, тому позов про виселення необхідно залишити без задоволення.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки неправильно застосовано норми матеріального права та порушено судом норми процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, рішення в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з житлового будинку підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині. Рішення суду в частині виселення ОСОБА_5 ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року визнано нечинним, а провадження у справі в цій частині - закрито.

Виходячи з того, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають перерозподілу судові витрати в розмірі 487, 20 грн. між сторонами, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 (ОСОБА_5) - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року - змінити.

Рішення в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині - відмовити.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 162, 40 грн. з кожного - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487, 20 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 01 червня 2018 року.