Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 451/819/15-ц

провадження № 61-8385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року у складі судді Мулявка О. В. та рішення апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року у складі суддів: Зверхановської Л. Д., Богонюка М. Я., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про перерахунок розміру грошового стягнення.

Зазначав, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2010 року на його користь із відповідача стягнуто 10 245 грн (еквівалент 500 доларів США та 500 євро) авансу, сплаченого ним ОСОБА_2 на виконання домовленості щодо купівлі-продажу житла, та судові витрати. Разом з тим, станом на 22 травня 2015 року рішення суду не виконано, а тому з відповідача підлягають стягненню суми за статтею 625 ЦК України у розмірі 62 041 грн 72 коп.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 430 грн 79 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір зобов'язання (боргу) визначений рішенням суду від 08 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, та становить 10 245 грн. Індекс інфляції за період прострочення сплати заборгованості, розрахований позивачем та за відсутності заперечень іншої сторони, слід прийняти як 2,338. Відповідно, сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає 10 247 грн 34 коп.; 3 % річних становить 2 183 грн 45 коп.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано , у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».Таким чином, оскільки рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2010 року уже вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 245 грн, що є еквівалентом 500 доларів США та 500 євро, які отримані відповідачем від нього, то дія статті 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. Крім того, усі розрахунки на підтвердження розміру позовних вимог позивач проводив, виходячи з того, що відповідач не повернув йому 500 доларів США та 500 євро, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та задовольнити її позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що станом на 22 травня 2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2010 року не виконано, а тому з відповідача підлягають стягненню суми за статтею 625 ЦК України.

13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 08 лютого 2010 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 245 грн авансу, що є еквівалентом отриманих відповідачем 500 доларів США та 500 євро, переданих йому ОСОБА_1 як аванс згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

01 березня 2010 року видано виконавчий лист №2-714, за яким відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2011 року задоволено подання державного виконавця та оголошено розшук ОСОБА_2

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08лютого 2010 року не виконано.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення від 08 лютого 2010 року про стягнення грошових коштів.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Невиконане грошове зобов'язання, на яке позивач просив нарахувати інфляційні втрати, є не зобов'язанням щодо повернення суми авансу, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з цього зобов'язанням, встановленим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2010 року, яке не виконується.

Оскільки зазначене зобов'язання визначено у грошовій одиниці гривні, то у зв'язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, визначене у грошовій одиниці гривні, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення оскаржуються лише в частині підстав нарахування сум за статтею 625 ЦК України, проте період, за який необхідно здійснювати розрахунок таких грошових сум, має істотне значення для встановлення обсягу відповідальності відповідача.

Суд першої інстанції визначив початковий момент нарахування сум за статтею 625 ЦК України із дати передачі авансу - 22 жовтня 2008 року, разом з тим, зобов'язання щодо виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 лютого 2010 рокувиникло з моменту набрання вказаним рішенням суду законної сили. Час, що минув із дня передачі авансу до дати набрання рішенням законної сили, не є періодом прострочення виконання вказаного рішення суду, що є підставою нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за заявленим позовом.

За таких обставин колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати на підставі статей 400, 411 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П.Штелик