Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 264/6276/16-ц

провадження № 61-27700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року у складі судді Харитонової Г. Л. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Мальцевої Є. Є., Биліни Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча» (далі - ПрАТ «Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що після закінчення Приазовського Державного технічного університету в червні 1999 року, ОСОБА_4

23 червня 1999 року був прийнятий на роботу інженером-програмістом до ПрАТ «Маріупольській металургійний комбінат ім. Ілліча».

З 09 вересня 2002 року ОСОБА_4 було переведено до відділу виготовлення та збуту продукції інженером з підготовки виробництва, а

01 березня 2013 року його було переведено до управління з виготовлення інженером першої категорії групи холодно канатного листа відділу з виготовлення тонкого листа.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_4 було звільнено наказом відповідача

від 10 жовтня 2016 року № 1109 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов'язані з ліквідацією реорганізацією або перепрофілюванням підприємства за пунктом 1 статті40 КЗпП України.

Відповідачем не зазначена конкретна підстава його звільнення, та таких підстав взагалі не було, не відбулося пропозиції усіх штатних посад, які були вакантними на час звільнення.

ОСОБА_4 просив поновити його на посаді інженера першої категорії управління з виготовлення, відділу планування виробництва з тонкого та трубного сортаменту, визнати незаконним та скасувати наказ відповідача

від 10 жовтня 2016 року № 1109, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 25 000,00 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні

ОСОБА_4 відповідачем було дотримано всі умови, передбачені діючим законодавством України. Наказ про його звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат - немає.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції

28 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не було запропоновано ОСОБА_4 всі вакантні посади на тому ж підприємстві, установі, організації, в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

20 жовтня 2017 року через засоби поштового зв?язку ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 23 липня 1999 року перебував у трудових відносинах із ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», де працював на різних посадах, та з

09 вересня 2002 року його було переведено до відділу виготовлення та збуту продукції інженером з підготовки виробництва, а 01 березня 2013 року його було переведено до управління з виготовлення інженером першої категорії групи холодно канатного листа відділу з виготовлення тонкого листа.

02 лютого 2016 року ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» видано наказ № 101 «Про зміни в організації виробництва та праці працівників управління з виробництва ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», у пункті 2 цього наказу передбачене скасування посад управління по виробництву згідно з переліком посад, які зазначені у додатку 1 до наказу, серед яких була і посада ОСОБА_4 - інженер 1 категорії групи холоднокатаного листа з відділу виробництв тонкого листа.

Пунктом 3 цього наказу було введено посади у штатний розклад управління з виробництва, згідно з додатком 2 та затверджена нова організаційна структура управління з виробництва (додаток 3 наказу). Підпункт 7.1 пункту 7 цього наказу зазначає, що працівникам, вакансії яких підлягають вивільненню, необхідно запропонувати іншу роботу на комбінат.

Відповідно до наказу від 10 жовтня 2016 року № 1109 ОСОБА_4 було звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, яке призвело до скорочення штатної та облікової чисельності працівників підприємства, передбачене пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру , встановлює чисельність працівників і штатний розклад. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремленні підрозділи.

Встановлено, що посада ОСОБА_4 була виведена із штатного розкладу. 25 квітня 2016 року, 30 травня 2016 року, 14 червня 2016 року, 31 серпня

2016 року та 03 жовтня 2016 року ОСОБА_4 в межах існуючого штатного розкладу було запропоновано інші посади, які були вільні на комбінаті саме на ці дати, від яких позивач відмовився, що підтверджується відповідними протоколами, актами про відмову від підпису та довідкою стосовно вакансій № 15/1-2840.

31 серпня 2016 року ОСОБА_4 був ознайомлений зі списком вакансій, які є актуальними на 31 серпня 2016 рік, про що свідчить його підпис.

31 серпня 2016 року ОСОБА_4 було видано направлення на ім'я начальника ЛЦП-3000 для можливості переводу на посаду травільщіка та труб, на якому позивачем записано: «у зв'язку зі станом здоров'я, проходити курс лікування відмовляюсь».

ОСОБА_4 розписався у протоколі від 03 жовтня 2016 року та був ознайомлений зі списком вакансій, вільними на цей час. ОСОБА_4 обрав вакансію «бригадира на обробці, сортуванню, прийманню, здаванню, пакетуванню та пакетуванню металу і готової продукції». З метою переводу позивача на вказану посаду йому був виданий бланк наказу про переведення на іншу роботу у Цех холодного прокату, проте в ньому міститься висновок медичного огляду про те, що позивач не придатний виконувати дану роботу.

Оскільки позивач відмовився від запропонованих вакансій, відповідачем було надіслане подання до профспілкового комітету Управління комбінату на звільнення ОСОБА_4, яке у зв'язку з повторною нявкою позивача на засідання профспілки було розглянуто у його відсутності. На вказаному засіданні профспілковий комітет дав згоду на розірвання трудового договору з позивачем, що підтверджується витягом із протоколу від 06 жовтня

2016 року № 118.

За таких обставин, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що при звільненні

ОСОБА_4 було дотримано всі вимоги чинного законодавства, зокрема: позивача було повідомлено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано неодноразово вільні вакантні посади на підприємстві, від яких останній відмовився. При цьому відповідачем було дотримано вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є позивач, на звільнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська