Провадження № 22-ц/773/903/18 Категорія: 81 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Русинчука М.М.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

державного виконавця - Арсенюк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року державний виконавець Другого ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області Левчук І.О. звернулася в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2

Подання мотивує тим, що на виконанні у Другому ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавчий лист №161/18455/13-ц виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області, щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 490 551,3 грн. та судового збору в розмірі 1 147 грн. В добровільному порядку ОСОБА_2 рішення суду не виконує, ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань.

Державним виконавцем вжито заходів щодо виявлення майна та коштів боржника на які можна було б звернути стягнення. Однак, ні коштів, ні майна у боржника не виявлено. На виклики державного виконавця боржник не з'являється. З метою забезпечення виконання рішення суду просить суд, тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, до виконання зобов'язань за виконавчими документами.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2018 року подання державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області задоволено.

Постановлено тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов'язань зі сплати, як солідарним боржником, заборгованості в розмірі 490 551,3 грн. та судового збору в розмірі 1 147 грн. в користь ПАТ «КБ «Хрещатик» у виконавчому провадженні №49759052.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_2, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду державний виконавець Другого ВДВС міста Луцьк Арсенюк О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у Другому ВДВС міста Луцьк ГТУЮ знаходиться виконавче провадження №49759052 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 в користь ПАТ «КБ «Хрещатик» заборгованості в розмірі 490 551,3 грн. та судового збору в розмірі 1 147 грн.

З матеріалів справи вбачається, що з метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем здійснено відповідні запити.

Відповідно до відповіді: Пенсійного фонду України м. Луцьк - боржник ОСОБА_2 на обліку, як отримувач пенсії не перебуває та інформація про роботу за трудовими та цивільно-правовими договорами не знайдена (а.с. 241, 243), Державної фіксальної служби України - боржник на обліку в органах ДПС не перебуває, інформація щодо сум доходу, нарахованого(сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДЕФО відсутня, номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями відсутні(а.с. 242,244), територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області за боржником транспортні засоби не зареєстровані (а.с. 239).

Державним виконавцем здійснено вихід за адресою місця проживання боржника ОСОБА_2, однак, провести виконавчі дії виявилось не можливо, що підтверджується актом державного виконавця від 19 липня 2017 року (а.с.236).

Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України було повідомлено Другий ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області про перетинання боржником ОСОБА_2 державного кордону(а.с. 224, 225).

Постановляючи ухвалу про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з того, що боржник знає про зобов'язання за виконавчим документом, не здійснює сплати заборгованості, однак має можливість та виїжджає за кордон, відтак, він свідомо не виконує своїх зобов'язань, а тому, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, вже відбувся, є об'єктивно наявним, оскільки зобов'язання виконані не були.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

«Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

З аналізу зазначених норм матеріального та процесуального права вбачається, що подання про обмеження у праві виїзду за межі України вноситься виконавцем у разі ухилення боржника від виконання виконавчого документа, розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, а тому, саме на останнього покладається тягар доказування. Державний виконавець повинен довести факт свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого документа.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем не подано доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань за виконавчими провадженнями, зокрема, відсутні докази того, що боржник має реальну можливість виконати своє зобов'язання. У поданні про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець покликався лише на факт наявності у боржника невиконаного зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, що само по собі не доводить факту умисного ухилення від виконання покладених на нього зобов'язань.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України, може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення. Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, заборона виїзду за кордон позбавить боржника можливості матеріально утримувати сім'ю та виконання обов'язку щодо сплати боргу.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Дії державного виконавця щодо розшуку майна, коштів у боржника та складення відповідних актів, не можуть свідчити про ухилення самого боржника від виконання зобов'язань, оскільки такі дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

При цьому, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що державний виконавець не довів, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, що полягає в умисній його бездіяльності чи свідомому невиконанні ним відповідних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та є передчасними, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2018 року в даній справі скасувати.

В задоволенні подання головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді