АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/975/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Новікова О.М.

Храпка В.Д., Бондаренка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Черкаси апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Середи Л.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з вказаним позовом до ОСОБА_6, посилаючись на те, що у відповідача виникла заборгованість за укладеним між сторонами договором кредиту в сумі 17 231 грн. 67 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 жовтня 2011 року між Банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,80 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач зобов'язань з погашення кредиту та відсотків не виконав, у зв'язку із чим станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 17 231 грн. 67 коп., яка складається з: 497 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом; 12 321 грн. 19 коп. - заборгованість за процентам за користування кредитом; 3 116 грн. 12 коп. - заборгованість з пені та комісії; а також 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), та 796 грн. 75 коп. - штраф (процентна складова).

У зв'язку з цим, Банк просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд виходив із того, що Банк уклав кредитний договір з неповнолітньою особою, яка не мала право укладати такі угоди без згоди батьків, а доказів про надання такої згоди батьками матеріали справи не містять.

Рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку з посиланням на його незаконність, порушення норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що кредитний ліміт у сумі 500 грн. було встановлено відповідачу у грудні 2014 року, тобто коли відповідач вже був повнолітнім. Крім того, кредитний договір від 20.10.2011 року є схваленим батьками відповідача, оскільки вони після отримання позовної заяви Банку про стягнення заборгованості з їхнього сина протягом одного місяця не заявили претензії до Банку.

Також укладений кредитний договір є дрібним побутовим правочином, оскільки кредитний ліміт в сумі 500 грн. був встановлений в розмірі, меншому ніж прожитковий мінімум, який в січні 2011 році становив 977 грн., а в 2014 році - 1286 грн.

Апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову у розмірі 17 231 грн. 67 коп., суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

За змістом пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 34,80 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Кредитний договір укладено шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 народився 01 травня 1995 року. Отже, на момент підписання анкети-заяви про приєднання відповідачу виповнилось 16 років, а тому він не мав повної цивільної дієздатності.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 ЦК України).

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4 ст. 32 ЦК України окрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляції в частині визнання укладеного правочину дрібним побутовим, як це передбачено ч. 1 ст. 31 ЦК України. Договір кредиту, де відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору, не може бути визнаний «дрібним побутовий правочином» в розумінні вказаної вище статті ЦК

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним.

Частинами 1, 2 ст. 222 ЦК України визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Правовий аналіз вказаних вище норм дозволяє прийти до висновку, що кредитний договір, укладений між сторонами 20 жовтня 2011 року може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи. Жодна зі сторін не зверталась з такою вимогою до суду. Нікчемність правочину у разі відсутності його схвалення батьками для неповнолітніх не передбачена.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що кредитний договір є діючим і зобов'язання по ньому повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ч. 1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

На момент звернення з позовом заборгованість за кредитом не погашена.

Колегія суддів погоджується з розрахунками, наведеними банком (а.с. 4). Інших розрахунків заборгованості в матеріалах справи немає.

З наведеного Банком розрахунку заборгованості вбачається, що протягом періоду дії договору кредиту між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, останній здійснив операцію зі зняття коштів у лютому 2015 року.

Згідно з розрахунками Банку станом на 31.12.2017 року ОСОБА_6 має заборгованість у розмірі 17 231 грн. 67 коп., яка складається з: 497 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом; 12 321 грн. 19 коп. - заборгованість за процентам за користування кредитом; 3 116 грн. 12 коп. - заборгованість з пені та комісії; а також 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), та 796 грн. 75 коп. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів не вбачає підстав для відмови в позовних вимогах стосовно стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 497 грн. 61 коп., заборгованості по процентам 12 321 грн. 19 коп., та штрафів (фіксована частина) та (процентна складова).

Що стосується виплати 3 116 грн. 12 коп. пені та комісії, то суд виходить із такого.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Стягнення неустойки (штрафу, пені) за ст. 549 ЦК України є видом цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошових зобов'язань.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

У той самий час, умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом

Враховуючи вищевикладене, положення статті 549 ЦК України, статті 61 Конституції України, слід дійти висновку що, одночасне нарахування штрафу і пені як виду цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором) суперечить конституційному принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, одночасне нарахування штрафу і пені суперечить закону, оскільки законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До того ж, в суму 3 116 грн. 12 коп. крім пені включена сплата комісії.

Надаючи оцінку правомірності нарахування комісії, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, нарахування банком комісії по обслуговуванню клієнта є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

З цих міркувань, колегія суддів вважає, що нарахування пені та комісії за послуги, що супроводжують кредит, є неправомірними і не підлягають стягненню з боржника.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 497 грн. 61 коп., заборгованості по процентам 12 321 грн. 19 коп., та штрафу 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) + 5% від суми позову (процентна складова) в розмірі 665 грн. 94 коп., а всього 13 984 грн. 74 коп. (497,61 + 12321,19 + 500 + 5%(497,61 + 12321,19 + 500).

Суму штрафу (процентна складова) суд підрахував самостійно на підставі наданих розрахунків Банку.

За таких обставин, у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, рішення міськрайонного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позову (1 762 грн. - а.с. 1) та апеляційної скарги (2 643 грн. - а.с. 55) пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 3 574 грн. 97 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 35, 258, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04 квітня 2018 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 13 984 грн. 74 коп.

В решті позову - в задоволенні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати відповідно до частини задоволених позовних вимог в розмірі 3 574 грн. 97 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді