Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/2458/16-ц

провадження № 61-4941св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_3 та комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року у складі судді Гулієвої М. І. та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шеремети Н. О.,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати накази комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 01 лютого 2016 року № 54 про оголошення простою, від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скорочення штатної чисельності працівників», від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення», поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час незаконно оголошеного простою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з лютого 2008 року вона працювала медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та була звільнена на підставі наказу від 07 квітня 2016 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці.

Проте профспілковий комітет, членом якого вона була, не надавав згоди на її звільнення. Крім того, адміністрація підприємства не врахувала, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію.

Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при її звільненні, просила позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ виконуючого обов'язки головного лікаря комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скорочення штатної чисельності працівників».

Скасовано наказ виконуючого обов'язки головного лікаря комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 квітня 2016 року № 197 в частині звільнення із займаної посади сестри медичної стаціонару відділення № 17 ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді сестри медичної стаціонару відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 36 223,75 грн.

Відповідно до статті 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ліквідація відділення, де працювала позивач, проведена незаконно, підприємство не дотримало процедури та вимог закону при її звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про оголошення простою, суд виходив з того, що простій виник з об'єктивних причин, а від переведення на час простою на інші посади позивач відмовилась.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року скасовано в частині скасування наказу від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скорочення штатної чисельності працівників» та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В частині стягнення з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 36 223,75 грн рішення також скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 25 323,61 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судового збору в дохід держави в сумі 1 378 грн змінено. Стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід держави в сумі 1 102,40 грн.

Рішення суду в частині допуску до негайного виконання рішення щодо стягнення заробітку в межах місячного платежу змінено. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітку в межах місячного платежу у розмірі 4 929,44 грн.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки останній не були запропоновані всі наявні вакантні посади. Місцевий суд обґрунтовано поновив позивача на роботі, як таку, що звільнена з порушенням процедури та вимог закону при звільненні.

У лютому 2017 року комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, та порушення вимог процесуального права, а саме: статей 59, 60, 214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, зазначає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про наявність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Вказує, що позивач була письмово попереджена про звільнення, вона неодноразово належним чином повідомлялась про наявні вакантні посади, проте заяву про прийняття на ці посади не подавала.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року ОСОБА_3 просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року в частині скасування наказу від 02 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог, змінити рішення суду першої інстанції в частині підстав задоволення позовних вимог (стаття 42 КЗпП (переважне право залишення на роботі), стаття 32 КзпП (переведення на іншу роботу, зміна істотних умов праці), стаття 34 (тимчасове переведення на іншу роботу в разі простою), стаття 49-2 КзпП (порядок вивільнення працівників) та задовольнити її вимоги про скасування наказу від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17 психіатричному туберкульозному відділенні».

Зазначала, що суди не врахували тієї обставини, що керівництво комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» при оголошенні простою психіатричного туберкульозного відділення № 17, внаслідок чого змінювались істотні умови праці, не попередило про це працівників за два місяці.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 465/2458/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Установлено, що з лютого 2008 року ОСОБА_3 працювала медсестрою стаціонару 17 відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Наказом від 02 лютого 2016 року № 59 вирішено ліквідувати з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та скоротити в мережі ліжкового фонду 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, а також скоротити чисельність працівників цього відділення у зв'язку з його ліквідацією.

Про наступне звільнення позивач попереджена, про що свідчить її підпис на цьому наказі.

Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 ОСОБА_3 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва ьі праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», яке розраховано на 50 ліжок, є недовантаженим (проходило лікування лише декілька пацієнтів, а станом на 01 лютого 2016 року пацієнтів немає), які призвели до необхідності закриття такого відділення із одночасним та повним скороченням його штату і чисельності працівників відділення.

Згідно з актом від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані вакантні посади» працівникам комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в тому числі й ОСОБА_3, було запропоновано вакантні посади в інших відділеннях. В акті зазначено, що вищезазначені особи, в тому числі й позивач, від отримання акта та підпису в ньому відмовились.

Разом із тим, вищезгаданий акт не містить відомостей про те, які саме посади працівникам пропонувалися, в який спосіб та як зафіксовано факт відмови позивача від переведення на ці посади.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), належним чином перевірив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_3 не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, від яких вона відмовилась, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять і суд не встановив чіткого переліку вакантних посад, які були б запропоновані особисто ОСОБА_3

Акти від 24 лютого 2016 року та від 07 квітня 2016 року, на які посилався комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» під час розгляду справи і в касаційній скарзі, такого переліку не містять, у них лише констатовано, що працівникам, зокрема й ОСОБА_3, вакантні посади пропонувались.

З огляду на вищезазначене, доводи касаційної скарги комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків апеляційного суду, який відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, оцінив докази у їх сукупності, погодився з висновком суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі як такої, що звільнена з порушенням вимог трудового законодавства, та правильно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахувавши його відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу про оголошення простою у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 та стягнення різниці зарплати за час простою, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходили з того, що простій у відділенні виник з об'єктивних підстав у зв'язку з відсутністю пацієнтів.

Факт відсутності пацієнтів у відділенні на момент оголошення простою не заперечувала й ОСОБА_3 під час розгляду справи, у зв'язку чим колегія суддів відхиляє аргументи її касаційної скарги.

Наведені у скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухваленого рішення і висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційних скарг та залишення без змін рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року у не скасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року у не скасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило