КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №754/8939/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/34/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року (суддя Журавська О.В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспроект-1» до ОСОБА_3 про стягнення коштів за угодою безвідсоткової позики,

встановила:

у липні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 534 042грн 72коп, з яких: 511 236грн 75коп. - сума основного боргу, 6 418грн 53коп. - 3 % річних та 16 387грн 44коп. - індекс інфляції.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 10 червня 2003р. по 26 жовтня 2015р. відповідач працював в ТОВ «Транспроект-1» на посаді заступника директора відповідального за дотримання вимог земельного законодавства, стандартів, норм і правил при виконанні робіт із землеустрою.

4 вересня 2006р. між ТОВ «Транспроект-1» та ОСОБА_3 була укладена угода безвідсоткової позики № 15, відповідно до якої товариство надало позику у розмірі 511 236грн 75коп. шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Експоінвест» у період з 18 вересня 2006р. по 30 листопада 2006р., яку відповідач повинен був повернути до 1 січня 2020 року. Також пунктом 5.2. угоди було передбачено, що у випадку розірвання трудового договору, незалежно від причин такого розірвання, відповідач повинен був повернути позику протягом трьох робочих днів після отримання остаточного розрахунку.

Позивач посилався на те, що 27 жовтня 2015 року відповідача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак відповідач не виконав умови угоди, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Транспроект-1» заборгованість за угодою безвідсоткової позики у розмірі 534 042грн 72коп. та 8 010грн 64 коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача посилалася на неповне з'ясування судом усіх фактичних

обставин справи, неналежну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, оскільки на момент направлення відповідачу документів щодо його звільнення, позивачем не зверталась увага на наявність заборгованості за угодою безвідсоткової позики №15 від 4 вересня 2006р., між сторонами була усна домовленість, що погашення зобов'язання буде відбуватися за рахунок заробітної плати та нарахованих дивідендів, згідно довідки Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві №5668/КЄ26-58-08-02-09 від 5 жовтня 2016р. у період з 2006р. по 2010р. сума боргу була утримана у повному розмірі, з частковим вирахуванням сум отриманих фактично за зарплатними відомостями відповідачем та частково погашена нарахованими, але не отриманими дивідендами у розмірі 86 500грн.

Представник відповідача стверджувала, що він отримував фактично лише ті суми, за які розписувався у зарплатних відомостях, а інша сума була утримана на погашення боргу за угодою № 15, проте документи у підтвердження вказаних обставин відсутні.

Також представник відповідача вважала рішення суду необґрунтованим, оскільки воно прийнято за відсутності витребуваних у позивача документів, які стосуються операції згідно бухгалтерської довідки № 2 від 1 березня 2013р., відповідно до якої за рахунок дивідендів було погашено 89 800грн.

Крім того, представник відповідача посилалася на порушення судом норм процесуального права, оскільки рішення суду ухвалено за відсутності відповідача, чим позбавлено його можливості ознайомитися з виконанням позивачем його клопотання про витребування доказів.

Також представник ОСОБА_3 вважала неправомірним стягнення з відповідача судового збору, оскільки він є інвалідом І групи та звільнений від сплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Транспроект-1» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи доводи відповідача безпідставними.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

21 серпня 2017 року ОСОБА_3 помер (с.с.202 т.1), у зв'язку із чим до участі у справі була залучена його спадкоємець ОСОБА_2

З 3 жовтня 2018 року почав роботу Київський апеляційний суд, до якого була передана дана справа.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 4 вересня 2006р. між ТОВ «Транспроект-1» та ОСОБА_3 була укладена угода безвідсоткової позики № 15, за умовами якої ОСОБА_3 отримав позику у розмірі 511 236грн 75коп. на строк до 1 січня 2020 року (с.с.9 том 1).

Згідно п. 3.2 позика надається отримувачу позики перерахуванням коштів з розрахункового рахунку позичальника на розрахунковий рахунок ТОВ «Експоінвест», згідно договору №Б-379 від 30 серпня 2006р., укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Експоінвест».

Пунктом 5 угоди сторони визначили порядок повернення позики: отримувач позики має право достроково повернути позику шляхом перерахування відповідних коштів на

поточний рахунок позичальника або внесення готівки в касу позичальнику (пункт 5.1.); або у випадку розірвання трудової угоди між позичальником та отримувачем позики, незалежно від

причин такого розірвання, непогашена частина позики утримується із заробітної плати, виплаченої отримувачу позики при кінцевому розрахунку. У випадку недостачі коштів, які мають бути сплачені при остаточному розрахунку для погашення позики, залишок непогашеної позики отримувач позики повинен внести в касу позичальника протягом трьох робочих днів після отримання остаточного розрахунку (пункт 5.2.).

Наказом генерального директора ТОВ «Транспроект-1» № 15/К від 26 жовтня 2015р. ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора - відповідального за дотримання вимог земельного законодавства, стандартів, норм та правил при виконанні робіт із землеустрою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату (с.с.15 том 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав своє зобов'язання за угодою безвідсоткової позики та після звільнення з роботи у визначений угодою строк не погасив позику.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим позивачем доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отримання позики та укладання договору позики № 15 відповідачем під час судового розгляду не заперечувалось.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами

погашення позики.

Під час судового розгляду відповідачем не було надано доказів внесення у касу позивача готівкових коштів на повернення позики або перерахування грошових коштів на рахунок позивача.

Не знайшли свого підтвердження і посилання відповідача на те, що за усною домовленістю з позивачем позика погашалася за рахунок його заробітної плати та дивідендів.

З приєднаної до апеляційної скарги інформації Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 5 жовтня 2016р., на яку відповідач посилався, як на доказ погашення позики, вбачається, що нарахована відповідачу ТОВ «Транспроект-1» заробітна плата була йому виплачена і з неї були стягнуті обов'язкові платежі (с.с.100-101 т.1). Будь-якої іншої інформації вказана довідка не містить.

Надана апеляційному суду інформація Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 8 червня 2015р. (с.с.34 т.2), підтверджує нарахування ОСОБА_3 дивідендів за період з 2010р. по листопад 2015р., і містить інформацію про їх виплату. Вказана довідка також не містить будь-якої інформації з приводу погашення відповідачем позики за договором № 15.

Частинами 1 та 2 статті 127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Судом не встановлено, що позивачем видавався наказ або розпорядження про відрахування із заробітної плати відповідача на погашення позики за договором № 15, не було такого права підприємства передбачено і умовами договору позики № 15.

Не надано суду доказів і звернення безпосередньо відповідача до товариства із заявою про відрахування із його заробітної плати грошових коштів на погашення позики за договором № 15.

Виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, зазначені у постанові від 19 липня 2017 року, апеляційним судом витребувано у позивача відомості про виплату відповідачу заробітної плати за період з 2006р. по 2015 роки.

Аналіз наданих позивачем документів свідчить про безпідставність тверджень відповідача про погашення позики за договором № 15 за рахунок відрахувань із заробітної плати за зазначений період.

Апеляційний суд надавав можливість представникам відповідача ознайомитися з наданими позивачем документами та надати суду обґрунтовані пояснення, за який період за рахунок відрахувань із заробітної плати відповідача була погашена позика за договором № 15 та у якому розмірі. Проте, представниками відповідача таких пояснень апеляційному суду надано не було.

Також не встановлено судом, що позика була погашена або частково погашалася за рахунок коштів, виплачених відповідачу при розрахунку при звільненні, як передбачено п. 5.2. договору № 15 (с.с.94 т.1).

Доводи апеляційної скарги, що підтвердженням відсутності заборгованості за договором позики № 15, є відсутність посилання на наявність заборгованості у направленому на адресу відповідача попередженні про звільнення, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися

іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що належними доказами погашення позики є будь-які документи, які містять інформацію про перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця або внесення їх до каси позикодавця, або здійснення погашення за рахунок коштів, які повинен був сплатити позикодавець позичальнику (взаємозалік).

Крім того, звернення відповідача до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Транспроект-1» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 2006 по 2011 роки, також спростовує посилання відповідача на усну домовленість з позивачем по погашення позики за договором № 15 за рахунок відрахувань із заробітної плати (с.с.78 т.3).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду відповідачем не було доведено, а судом не встановлено, що позика за договором № 15 погашалася відповідачем за рахунок відрахувань із заробітної плати.

Перевіряючи доводи відповідача про погашення позики за рахунок дивідендів, які йому повинен був, але, як стверджує відповідач, не виплачував позивач, апеляційним судом встановлено наступне.

Позивачем суду першої інстанції була надана бухгалтерська довідка № 2 від 1 березня 2013р., згідно якої за рахунок дивідендів у розмірі 89 800грн, позивач здійснив часткове погашення позики за договором № 15.

Разом з цим, відповідач з вказаними діями товариства не погодився, та у серпні 2015 року звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення дивідендів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 2 листопада 2015 року з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспроект-1» на користь ОСОБА_3 стягнуто 111 150грн дивідендів за 1 та 2 квартал 2013 року.

При цьому, у рішенні суду зазначено, що умовами угоди № 15 від 4 вересня 2006р. не передбачено одностороннє списання товариством дивідендів відповідача у якості погашення заборгованості за договором позики, а доказів волевиявлення ОСОБА_3 стосовно погашення заборгованості за вказаним договором за рахунок дивідендів надано не було.

Встановлені судом обставини спростовують твердження відповідача про те, що за його усною домовленістю з позивачем, останній здійснював погашення заборгованості за спірним договором позики за рахунок його дивідендів.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на території України.

Рішення Господарського суду міста Києва від 2 листопада 2015 року набрало законної сили, тому підлягає обов'язковому виконанню позивачем.

Враховуючи вказане судове рішення, позивачем було проведено сторно операції, що підтверджується аудиторським звітом від 1 жовтня 2018 року (с.с.41-43 т.2), тобто грошові кошти у розмірі 89 800грн не були враховані у погашення заборгованості за договором позики № 15, так як підлягали виплаті відповідачу за судовим рішенням, а розмір заборгованості відповідача за спірним договором позики збільшився на вказану суму.

Колегія суддів вважає, що не зобов'язана перевіряти виконання вказаного рішення господарського суду, так як це не відноситься до компетенції апеляційного суду при розгляді апеляційної скарги на інше судове рішення, а представник відповідача пояснив, що рішення суду перебуває у стадії виконання.

Крім того, невиконання рішення суду про стягнення на користь відповідача дивідендів, не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, так як відповідач не звертався до суду із клопотанням про здійснення

зарахування стягнутої господарським судом суми дивідендів на погашення його заборгованості за договором позики.

Також колегія суддів не вбачає підстав для перевірки перерахунку вказаної суми на рахунок ТОВ «Експоінвест», так як під час судового розгляду не було встановлено, що позивачем не було виконано умови договору позики № 15 від 4 вересня 2006р. про перерахування вказаному товариству повної суми, визначеної договором. Крім того, неодноразові звернення відповідача до господарського суду м. Києва із позовами про стягнення з ТОВ «Транспроект-1» дивідендів, зокрема за 2013 та 2014 роки (с.с.73-77 т.3), також спростовує посилання відповідача у даній справі на погашення позики за договором № 15 за рахунок дивідендів.

Враховуючи положення ст. 614 ЦК України, саме відповідач та його правонаступник зобов'язані були довести суду, що позичальник виконав свої зобов'язання за договором позики № 15 від 4 вересня 2006р., зазначити коли саме і за рахунок яких коштів відбувалося погашення позики, надати відповідні розрахунки. Однак, таких доказів ні під час розгляду справи судом першої інстанції, під час повторного апеляційного розгляду відповідачем, а у подальшому і його правонаступником суду надано не було.

Колегія суддів вважає, що переведення обов'язку доведення погашення позики з відповідача на позивача, суперечить положенням ст. 614 ЦК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача непогашеної позики у розмірі 511 236грн 75коп.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За умовами договору позики № 15 від 4 вересня 2006р. відповідач зобов'язався у випадку розірвання трудової угоди, незалежно від причин такого розірвання, непогашену частину позики внести в касу позичальника протягом трьох робочих днів після отримання остаточного розрахунку (пункт 5.2.).

Судом встановлено, що відповідача було звільнено 27 жовтня 2015 року, тому до 30 жовтня 2015 року він повинен був внести грошові кошти на погашення позики, що зроблено не було, тому вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 31 жовтня 2015р. по 31 березня 2016 року ґрунтуються на нормах матеріального права.

Наведений у позовній заяві позивачем розрахунок є правильним, відповідачем не спростований, тому суд першої інстанції правильно стягнув вказані суми з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, так як

судове рішення ухвалено у відсутність відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача була належним чином повідомлена про призначення судового засідання на 31 жовтня 2016р. (с.с.68 т.1), однак, у судове засідання не з'явилася, клопотання про його перенесення не подала, причини неявки не повідомила, тому суд відповідно до положень ст. 169 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, мав правові підстави ухвалити судове рішення у відсутність відповідача.

З приводу посилання у апеляційній скарзі на незаконність рішення в частині стягнення з відповідача судового збору на користь позивача, так як відповідач є інвалідом 1 групи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідачем до суду першої інстанції не було надано будь-яких доказів у підтвердження наявності у нього інвалідності 1 групи, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача понесених судових витрат, оскільки позовні вимоги підлягали задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи ненадання відповідачем та його представниками суду доказів наявності у відповідача інвалідності 1 групи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не були неправильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України не встановлено.

Разом з цим, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентувався статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-152цс17).

До апеляційного суду відповідачем надано пенсійне посвідчення від 20 червня 2014 року, згідно якого ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи, а відтак звільнений від сплати судового збору, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 8 010грн 64коп. виконанню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк