Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 367/6153/15-ц

провадження № 6-1470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року у складі судді Мікуліна А. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 06 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір 2619/0508/71-022, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 70 тис. дол. США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 06 травня 2033 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_3 за договором іпотеки від 06 травня 2008 року б/н передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 8, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, і складається з двох кімнат у придатному для проживання стані.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Відповідач своїх зобов'язань за договором належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 03 серпня 2015 рік у неї виникла заборгованість у сумі 1 134 942 грн 54 коп., з яких: 988 640 грн 72 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 118 292 грн. 85 коп - заборгованість за відсотками; 26 496 грн 01 коп. - пеня; 1 512 грн 95 коп. - сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким із 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

На підставі вищевикладеного банк просив у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати кредитної заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 1 134 942 грн 54 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - на квартиру № 8, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю, та стане його власністю на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_5 06 травня 2008 року, за реєстром № 1755, та зареєстрований в державному реєстрі правочинів 06 травня 2008 року шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру № 8 загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з указаним позовом банку, у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання частково недійсним кредитного договору та недійсним іпотечного договору.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 25 травня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» не набув права вимоги за кредитними договорами ПАТ «Сведбанк», оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги зареєстрований з порушенням абзацу 2 пункту 6 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (перелік прав вимоги за кредитами) між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року вказується лише номер договору застави 2619/0508/71-022-2-1 і невідомо, яку підставу (опис предмета договору іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або його реєстраційні дані) відповідач за зустрічним позовом отримав для вимоги за кредитами, зокрема з ОСОБА_3 Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року та наданих до нього документів відсутня нотаріально посвідчена згода другого члена подружжя (чоловіка) на зміну, що не відповідає вимогам статті 517 ЦК України. Також зазначила, що пункт 3.11 кредитного договору від 06 травня 2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки передбачає комісію у розмірі 1,0 % від розміру кредиту за перевірку банком документів цього договору. Сума боргу в позовній заяві банку не співпадає з розрахунком заборгованості, який долучений до матеріалів справи, і що сума боргу спірна.

У зв'язку з вищевикладеним, ОСОБА_3 просила у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити; визнати недійсним пункт 3.11 кредитного договору від 06 травня 2008 року стосовно оплати комісії у розмірі 1,0 % від розміру кредиту в сумі 3 535 грн; визнати повністю недійсним іпотечний договір від 06 травня 2008 року б/н; зняти заборону відчуження в іпотечному договорі від 06 травня 2008 року квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року позов банку задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06 травня 2008 року № б/н, в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 1 134 942 грн 54 коп. перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 06 травня 2008 року № 2619/0508/71-022, а саме: на квартиру № 8 загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру № 8 загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що сторони кредитного договору від 06 травня 2008 року № 2619/0508/71-022 та іпотечного договору від 06 травня 2008 року дійшли згоди з усіх істотних умов указаних договорів, тому ці договори відповідають вимогам та нормам чинного законодавства України. Також суд вважав, що наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на указаний об'єкт нерухомості за ПАТ «Дельта Банк», у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 06 травня 2008 року № 2619/0508/71-022,оскільки позивач довів наявність у нього права вимоги до відповідача в рамках заявлених позовних вимог, довів розмір та підстави нарахування кредитної заборгованості, а також обґрунтував вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за собою права власності на предмет іпотеки.

УхвалоюАпеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що умов договору відповідач не виконувала, кредит не погасила, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, сторони кредитного та іпотечного договорів дійшли згоди щодо усіх істотних умов вказаних договорів, тому вони відповідають вимогам та нормам чинного законодавства.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову банку та задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Висновки судів не ґрунтуються на законі та не відповідають обставинам справи; договір купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року є недійсним внаслідок порушення публічного порядку його державної реєстрації, а також нікчемним; судами не здобуто доказів на підтвердження висновку про те, що ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників; сума боргу в позовній заяві не співпадає з розрахунком, зробленим банком, і є спірною; пункт 3.11 кредитного договору не відповідає чинному законодавству; суди не врахували правовий висновок Верховного Суду України викладений у постановах від 30 березня 2016 року № 6-1851цс15 та від 25 березня 2015 року № 6-44цс15.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 01 лютого 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц.

Ухвалою від 16 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Судом установлено, що 06 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір 2619/0508/71-022, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 70 тис. дол. США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 06 травня 2033 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_3 за договором іпотеки від 06 травня 2008 року б/н передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 8, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, і складається з двох кімнат у придатному для проживання стані.

Згідно з пунктом 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (підпункти 12.3, 12.3.1, 12.3.2).

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Банком виконано свої зобов'язання за кредитним договором та надано позичальнику ОСОБА_3 кредит у розмірі та у строки, встановлені договором. Проте ОСОБА_3 не виконала умов кредитного договору та іпотечного договору, у зв'язку з чим заборгованість перед позивачем станом на 03 серпня 2015 рікстановить 1 134 942 грн 54 коп., з яких: 988 640 грн 72 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 118 292 грн. 85 коп - заборгованість за відсотками; 26 496 грн 01 коп. - пеня; 1 512 грн 95 коп. - сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, стаття 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, на яку міститься посилання у оскаржуваному рішення апеляційного суду, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала про таке.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Узагальнюючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої й апеляційної інстанції в частині задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» є правильним з огляду на таке.

Суди установили, що 05 серпня 1994 року був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК Українита іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СКмайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК Українидля укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК Україниправочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК Українита частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Разом з тим ОСОБА_4 не звертався до суду із позовом про визнання договору іпотеки недійсним у зв'язку з тим, що він не надавав згоди на його укладення. Тобто вимоги ОСОБА_3 є нічим іншим як зловживанням своїми правами з метою уникнення від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань перед ПАТ «Дельта Банк».

У своєму позові ОСОБА_3 також просила визнати недійсним пункт 3.11 кредитного договору стосовно оплати комісії у розмірі 1,0 % від розміру кредиту в сумі 3 535,00 грн, оскільки ця умова в договорі не відповідала чинному законодавству.

Судом першої інстанції правильно не взято до уваги посилання ОСОБА_3 на порушення відповідачем вимог постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного.

За перевірку документів згідно з цим договором позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати суми комісії на рахунок № 3739.8.0.2334527.01 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день такої сплати (пункт 3.11 Кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Разом з тим відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Національний банк України в листі від 16 червня 2007 року № 40-17/2093-6134 дав наступне роз'яснення: «Стосовно визначення переліку послуг, що встановлюються банками як супутні до операції споживчого кредитування і які споживач повинен сплатити у вигляді комісій на користь банку згідно з умовами кредитного договору у зв'язку з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, вважаємо за необхідне звернути увагу на наступне. До переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо».

Таким чином, суд вважає, що пункт 3.11 кредитного договору відповідає критеріям договору про надання споживчого кредиту.

При укладенні договору кредиту сторони погодили його умови, позивач засвідчила, що надана їй банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердила своїм підписом; не оскаржувала й не порушувала питання про розірвання кредитного договору, виконувала умови договору, а отже, не вважала його умови несправедливими.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки та пункту 3.11 договору кредиту. Таким чином, рішення суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, в цій частині позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016року в частині задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик