Провадження №4-с/760/113/18
В справі №760/519/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

при секретарі Ковальській К.О.,

представника скаржника ОСОБА_1,

боржника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махова Д.А., ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махову Д.А.

Скарга обгрунтована тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження № 49839202 з виконання виконавчого листа № 2-1776/14 від01.04.2014, виданого Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 3 414 810,00 грн., дата надходження виконавчого документу28.12.2015.

Скаржник вказав, що 20.12.2017 на його адресу надійшла постанова від 13.12.2017 про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавче провадження № 49839202 було припинене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Скаржник посилався на те, що в постанові зазначено, що за ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_1, загальною площею 69,6 м2, жилою площею 41,6 м2. Однак, ухвалою Печерського суду м. Києва від 29.01.2014 у справі № 757/2049/14-ц було задоволено заяву про забезпечення позову Печерської районної в м. Києві держадміністрації як органу опіки та піклування та накладено арешт на дану квартиру.А, оскільки, станом на 05.12.2017 іншого належного боржнику майна, на яке може бути звернено стягнення, державний виконавець не виявив, і здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, державний виконавець на підставі п. 2 ч. 1 от. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернув стягувачу виконавчий лист.

Скаржник категорично не погоджується з діями та рішенням головного державного виконавця Махової Д.А. щодо повернення виконавчого документу стягувачу, вважає їх незаконними з огляду на їх невідповідність нормам чинного законодавства України.

Скаржник посилається, зокрема на те, що квартира (житлове приміщення) та/або майно, на яке накладено арешт, не належить до майна, вилученого з обігу, та не включене до переліку, передбаченого ч. 8 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», а арешт є лише обтяженням майна в силу п. 4 ч. 1 ст. 4 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Скаржник вказує на те, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно це застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набуваєтьсяу результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Скаржник переконаний у тому, що вищенаведені норми означають, що арешт нерухомого майна не є перешкодою для державної реєстрації права власності на нього за набувачем, який отримав майно у результаті його примусової реалізації відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Відтак, чинне законодавство не містить заборони звернення стягнення на квартиру, на яку накладено арешт в порядку забезпечення позову органу опіки та піклування. Більше того, чинним законодавом передбачено можливість державної реєстрації права власності на таке майно за набувачем, який отримав майно у результаті його примусової реалізації.

На думку скаржника, станом на дату винесення оскаржуваної постанови у ОСОБА_5, як боржника у виконавчому провадженні № 49839202 було в наявності майно, на яке може бути звернено стягнення. Водночас, п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 13.12.2017) передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу, лише за відсутності у боржника такого майна.

Скаржник вказує, що в Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. були відсутні підстави для повернення йому виконавчого документу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» та, відповідно, припинення виконавчого провадження №49839202.

У зв'язку з наведеним скаржник звернувся до суду із вказаною скаргою та просить:

визнати неправомірними дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. щодо повернення йому виданого Солом'янським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2-1776/14 від 01.04.2014 та припинення виконавчого провадження №49839202;

визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. про повернення виконавчого документу стягувачу від 13.12.2017 у виконавчому провадженні № 49839202;

зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махову Д.А., начальника або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень Управління ДІЗС Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснити всі необхідні заходи щодо відновлення виконавчого провадження № 49839202.

Ухвалою судді від 09.01.2018 відкрито провадження у справі.

05.02.2018 на адресу суду від головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. надійшли копія матеріалів виконавчого провадження №49839202, а також відзив на скаргу, в якій останній просить відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що державний виконавець діяв у спосіб, визначений ЗУ «Про виконавче провадження».

Пояснено, що на виконанні у Відділі перебувало зведене виконавче провадження № 49996198 з примусового виконання виконавчих проваджень:

ВП № 49839202 по виконанню виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва від 01.04.2014 по справі № 2-1776/14 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 3414810 грн.

ВП № 49843492 по виконанню виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2015 по справі № 753/15031/13 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованість в розмірі 3075980,86 грн.

29.01.2016 державним виконавцем винесено постанову про об'єднання даних виконавчих провадження у зведене.

Керуючись ч. 5 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем 03.11.2016 винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: 1/2 частину нежилих приміщень № 56 (в літ.А), загальною площею 103,1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та передано на реалізацію в СЕТАМ.Відповідно до протоколу № 279292 від 16.08.2017 проведення електронних торгів, треті торги визнано таким, що не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Зазначено, що 02.10.2017 державним виконавцем винесено постанову про передачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу, наступне майно: 1/2 частини нежилих приміщень № 56 (в літ.А), загальною площею 103.1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 1703100 грн.

Державний виконавець посилався на те, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна встановлено, за боржником зареєстрована квартира АДРЕСА_1, однак, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2014 по справі № 757/2049/14-ц заяву ІІечерської районної в м. Києві держадміністрації, як органу опіки та піклування про забезпечення позову - задоволено та накладено арешт на дану квартиру.

В ході виконання рішення суду, державним виконавцем вчинено всі дії щодо виявлення належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Згідно повідомлень УДАІ ГУМВС України в м. Києві, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної інспекції сільського господарства в Київській області, Головного управління Держпраці у Київській області, Територіальних органів Держземагентства України, Головного управління Держземагенства у м. Києві, Державної авіаційної служби України, Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, майна належного боржнику не виявлено.Згідно повідомлення Адміністрації Держприкордонної служби боржник кордон не перетинає.Згідно повідомлення Державної фіскальної служби України від 30.11.2017 № та № боржник не працює та не має відкритих рахунків в установах банків.Згідно повідомлення Пенсійного фонду України від 30.11.2017 № пенсію не отримує.Станом на 05.12.2017 у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

13.12.2017 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, з посиланням на п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

14.03.2018 від ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій останній поислався на те, що у відзиві головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. не міститься жодного аргументу на спростування доводів його скарги, в тому числі, державним виконавцем не обгрунтовано (з посиланням на законодавчі норми), чому на арештоване нерухоме майно боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_1 не може бути звернено стягнення.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махова Д.А. в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи.

Боржник у судовому засіданні скаргу підтримав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало зведене виконавче провадження № 49996198 з примусового виконання виконавчих проваджень:

ВП № 49839202 по виконанню виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва від 01.04.2014 по справі № 2-1776/14 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 3414810 грн.

ВП № 49843492 по виконанню виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2015 по справі № 753/15031/13 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованість в розмірі 3075980,86 грн.

29.01.2016 державним виконавцем винесено постанову про об'єднання даних виконавчих провадження у зведене.

03.11.2016 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: 1/2 частину нежилих приміщень № 56 (в літ.А), загальною площею 103,1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та передано на реалізацію в СЕТАМ.

Відповідно до протоколу № 279292 від 16.08.2017 проведення електронних торгів, треті торги визнано таким, що не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів.

02.10.2017 державним виконавцем винесено постанову про передачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу, наступне майно: 1/2 частини нежилих приміщень № 56 (в літ.А), загальною площею 103.1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 1703100 грн.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна встановлено, що за боржником зареєстрована квартира АДРЕСА_1.

Встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2014 по справі № 757/2049/14-ц заяву ІІечерської районної в м. Києві держадміністрації, як органу опіки та піклування про забезпечення позову - задоволено та накладено арешт на зазначену вище квартиру.

В ході виконання рішення суду, державним виконавцем вчинено дії щодо виявлення належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Згідно повідомлень УДАІ ГУМВС України в м. Києві, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної інспекції сільського господарства в Київській області, Головного управління Держпраці у Київській області, Територіальних органів Держземагентства України, Головного управління Держземагенства у м. Києві, Державної авіаційної служби України, Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, майна належного боржнику не виявлено.Згідно повідомлення Адміністрації Держприкордонної служби боржник кордон не перетинає.Згідно повідомлення Державної фіскальної служби України від 30.11.2017 № та № боржник не працює та не має відкритих рахунків в установах банків.Згідно повідомлення Пенсійного фонду України від 30.11.2017 № пенсію не отримує.Станом на 05.12.2017 у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У зв'язку з наведеним, 13.12.2017 керуючись п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Скаржник ОСОБА_3 вважає дії та рішення головного державного виконавця Махової Д.А. щодо повернення виконавчого документу стягувачу незаконними з огляду на їх невідповідність нормам чинного законодавства України.

Звертаючись до суду із вказаною скаргою, ОСОБА_3 посилався на те, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови у ОСОБА_5, як боржника у виконавчому провадженні № 49839202 було в наявності манно, на яке може бути звернено стягнення, кім того, п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 13.12.2017) передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, лише за відсутності у боржника такого майна.

Також скаржник посилався на те, що арешт нерухомого майна не є перешкодою для державної реєстрації права власності на нього за набувачем, який отримав майно у результаті його примусової реалізації відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», на що суд зазначає наступне.

Відповідно до п 2, 3 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні - права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу можливе, зокрема, в разі якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Статтею 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено звернення стягнення на на об'єкти нерухомого майна фізичної особи. Так, звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Статтею 55 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в Додатку до цього Закону. До згаданого переліку не включені квартира (житлове приміщення) та/або майно, на яке накладено арешт.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборогоздатного майна та майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстав наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно це застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набуваєтьсяу результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Таким чином, арешт нерухомого майна не є перешкодою для державної реєстрації права власності на нього за набувачем, який отримав майно у результаті його примусової реалізації відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

За таких умов, суд вважає скаргу обгрутованою та вважає за необхідне визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. щодо повернення йому виданого Солом'янським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2-1776/14 від 01.04.2014 та припинення виконавчого провадження №49839202; визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. про повернення виконавчого документу стягувачу від 13.12.2017 у виконавчому провадженні № 49839202;

Що стосується вимог скаржника зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махову Д.А., начальника або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень Управління ДІЗС Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснити всі необхідні заходи щодо відновлення виконавчого провадження № 49839202, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання.

Саме в такому обсязі суд вважає можливим задовольнити вимоги заявника, оскільки, окремої необхідності покладення на посадових осіб УДВС ГТУЮ у м. Києві зобов`язання суворо дотримуватися норм закону під час примусового виконання рішення суду, суд не вбачає.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити скаргу частково.

На підставі ст.ст. 447-451 ЦПК України, ст.ст. 37, 41, 55, 56 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. щодо повернення ОСОБА_3 виданого Солом'янським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2-1776/14 від 01.04.2014 та припинення виконавчого провадження №49839202.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Д.А. про повернення виконавчого документу стягувачу від 13.12.2017 у виконавчому провадженні № 49839202

В решті скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. А. Усатова