ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3788/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/91/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - Деснянський відділ державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Головне територіальне управління юстиції в Чернігівській області, Регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року (ухвалене о 13:08, повний текст рішення складено 13 червня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області про зняття арешту з автомобіля,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (далі по тексту - Деснянський ВДВС м. Чернігів), Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі по тексту - ГТУЮ у Чернігівській області), Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, в якому просила зняти арешт з транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z, державний номерний знак НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_2 (що належить позивачці), який накладений Деснянським ВДВС м. Чернігів згідно документу від 05.04.2011 за № 402/13 та вирішити питання розподілу судових витрат.

Позов обґрунтовувала тим, що за інформацією Деснянського ВДВС м. Чернігів у останнього відсутні відкриті виконавчі провадження, де вона є боржником, а також відсутній на виконанні окремий виконавчий документ про накладення арешту на належний їй автомобіль. Внаслідок наявного арешту територіальний сервісний центр 7441 у м. Чернігів не знімає з обліку автомобіль і вона позбавлена можливості його відчужити, що обмежує її право розпорядження ним. Оскільки за відсутності відкритого виконавчого провадження державний виконавець позбавлений повноважень виконувати виконавчі документи в примусовому порядку, зокрема звертати стягнення на майно, то арешт автомобіля втратив юридичну мету (бути описаним та реалізованим).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким зняти арешт з транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z, днз НОМЕР_1 № шасі НОМЕР_2, який накладений Деснянським ВДВС м. Чернігів.

Заявниця зазначає, що суд не мотивував незастосування ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт може бути знятий за рішенням суду, на застосуванні якої наполягав позивач.

Вважає недоречним та безпідставним посилання суду на п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року та п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року, оскільки автомобіль не описувався виконавчою службою та позивачкою не висувалися вимоги про належність їй, а не боржнику майна, на яке накладено арешт.

Вказує, що суд не аргументував доцільність подальшого існування арешту, коли державний виконавець позбавлений повноважень звернути на нього стягнення, при цьому сплив встановлений законом строк повторного пред'явлення стягувачем (ПАТ Укрсиббанк) виконавчих документів для примусового виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ГТУЮ у Чернігівській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що виконавче провадження, завершене на підставі п. 2, 9 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно ст. 50 вказаного Закону не передбачає зняття арешту з майна. Звертає увагу суду на те, що заявницею не надано жодних доказів того, що ПАТ «УкрСиббанк» відмовився від своїх вимог щодо стягнення заборгованості з боржника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача Деснянського ВДВС м. Чернігів - Титарчука М.О., представника відповідача ГТУЮ у Чернігівській області Бобруйко І.П., представника відповідача Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області Бурханової Т.В., які наполягали на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, що стягувач ПАТ «УкрСиббанк» відмовився від своїх вимог щодо стягнення заборгованості з боржника, у справах зазначеної категорії в якості відповідача має бути притягнута особа, в інтересах якої накладено арешт; зняття арешту з майна, що накладено постановою державного виконавця, здійснюється за нормами Закону України «Про виконавче провадження»; позивачкою не заявлено вимог до Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що в Деснянському відділі ДВС Чернігівського міського управління юстиції перебували на виконанні виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1 166 741,68 грн заборгованості за кредитним договором (виконавче провадження № 25601037) та на користь держави судового збору в розмірі 910 грн (виконавче провадження № 25603434). У межах цих виконавчих проваджень державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, постановою від 05.04.2011 у ВП № 25601037 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно.

25 жовтня 2011 року також постановою державного виконавця № 402/13 залучено співробітників ДАІ м. Чернігова для затримання Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, що належить ОСОБА_2

20 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та надано строк для повторного пред'явлення виконавчих документів до 20 листопада 2013 року.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження, зняття арешту з майна та скасування постанови від 25 жовтня 2011 року про залучення співробітників ДАІ м. Чернігова.

Головний державний виконавець ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчук М.О. відмовив скаржниці у задоволенні її заяви на підставі ст.ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю підстав для зняття арешту з майна.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила суд визнати дії старшого державного виконавця Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчука М.О. незаконними та зобов'язати його закінчити виконавче провадження №25601037 та виконавче провадження № 25603434 із наслідками завершення виконавчого провадження, передбаченими ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року скасовано, ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року залишено в силі.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Чернігівській області про зобов'язання зняти транспортний засіб позивача Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, чорного кольору, № дв. НОМЕР_4, № куз. НОМЕР_2, днз НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_3 від 25.02.2005 року із системи «Відеоконтроль-Рубіж», відмовлено.

Вищевикладені обставини були встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 03.07.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13.08.2015, у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. ОСОБА_2 заявлялись позовні вимоги про зняття арешту із усього рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою ВП № 25601037 від 05 квітня 2011 року головного державного виконавця ДВ ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у тому числі транспортного засобу транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, чорного кольору, № дв. НОМЕР_4, № куз. НОМЕР_2, днз НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_3 від 25.02.2005 року.

Звертаючись з позовом у лютому 2015 року, керуючись ч. 1 ст. 321 ЦК України ОСОБА_2 вважала, що її майнові права порушені, посилалась на те, що виконавчі документи повернуті стягувачеві - ПАТ «УкрСиббанк», а строк для їх повторного пред'явлення закінчився, тому арешт необхідно зняти.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка також посилається на ст. 317, 319, 321 ЦК України та зазначає, що наявний арешт обмежує її право розпорядження автомобілем. При цьому зазначає, що ситуація, коли відкритого виконавчого провадження немає, а арешт на майно залишився, вирішується відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV, у редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку (п. 7 ч. 1 ст. 47).

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. (ч. 4, 5 ст. 47).

Частиною 1 ст. 49 Закону встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. (ч. 1, 2 ст. 50)

Таким чином, у справі встановлено, що виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1166741 грн. 68 коп. було повернуто стягувачу відповідно до п.7 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачає скасування заходів примусового виконання, застосованих державним виконавцем (в тому числі й арешту майна та затримання транспортного засобу). Крім того, за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження у зазначеному виконавчому провадженні залишився нестягнутим виконавчий збір у сумі 116674,17 грн.

Відтак відсутність виконавчого листа, на виконанні в органах державної виконавчої служби на час розгляду цієї справи, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, зважаючи на вищевикладене.

Зважаючи на урегульованість нормами Закону України «Про виконавче провадження» спірних правовідносин є хибним посилання ОСОБА_2 на ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 № 1404-VIII, згідно якої у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до довідки № 85-5-33/296 від 10.07.2018, підписаної начальником відділення № 464 АТ «УкрСиббанк» (а.с. 10), згідно якої клієнт ОСОБА_2 не має станом на 10.07.2018 отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк», оскільки АТ «УкрСиббанк» участі у справі не брало, дана довідка не була подана до суду першої інстанції та надана представником позивачки лише в судовому засіданні апеляційного суду, при цьому доказів чи обґрунтування неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від них не вказано.

Доводи апеляційної скарги про те, що є недоречним та безпідставним посилання суду першої інстанції на п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року та п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року, не можуть підставою для скасування вірного по суті рішення суду, зважаючи на те, що при вирішенні питання про зняття арешту з майна, участь у справі особи, в інтересах якої такий арешт накладений є обов'язковою, оскільки зачіпає права та інтереси останньої.

Зважаючи на відповідність дій державного виконавця нормам Закону України «Про виконавче провадження», наявність нестягнутого виконавчого збору у ВП № 25601037, безпідставним є посилання ОСОБА_2 на необхідність аргументування доцільності подальшого існування арешту на автомобіль.

Отже, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог є правильним, тому апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є підставою для його скасування або зміни.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 грудня 2018 року.

Головуючий Судді: