АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 червня 2018 року

м. Харків

справа № 644/2208/17

провадження № 22ц/790/662/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року в складі судді Бабенко Ю.П.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона є основним наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1. Ордер № 144797 від 15 жовтня 1991 року видано згідно з рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської ради народних депутатів № 303/1 від 07 жовтня 1991 року. Окрім неї, на даній житловій площі зареєстровані її донька ОСОБА_2, онук ОСОБА_3 та правнучка ОСОБА_4

Позивач зазначала, що відповідачі не проживають на даній житловій площі з 1992 року, витрат по оплаті комунальних послуг не несуть.

У звязку з цим вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількість зареєстрованих осіб, в тому числі і за відповідачів, просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою № 119 в будинку № 21 по вул. Електровозній в м. Харкові.

02 червня 2017 року ОСОБА_6 представник Харківської міської ради подала письмові заперечення на позов.

Заперечення мотивовані тим, що позивачем не надано доказів непроживання відповідачів у вказаній квартирі більше шести місяців, в тому числі відсутня інформація з Міністерства внутрішніх справ України щодо відсутності звернень відповідачів у перешкоджанні користування спірним житлом, акту балансоутримувача будинку про інформацію щодо осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше шести місяців, та не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи відповідачів на підтвердження подання позивачем оголошення у пресі згідно з вимогами пункту 9 статті 74 ЦПК України (в редакції на час спірних правовідносин).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року, уточненим додатковим рішенням цього ж суду від 10 січня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою № 119 в будинку № 21 по вул. Електровозній в м. Харкові.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 320 грн. 00 коп. судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не проживають у спірному житлі з 2007 року, тобто більше шести місяців без поважних причин. При цьому суд першої інстанції врахував, що за час не проживання вони не зверталися в житлові органи та до органів внутрішніх справ із заявами про збереження за ними права користування житлом та про перешкоди в проживанні в цій квартирі. Оскільки позов підлягає задоволенню, судові витрати підлягають стягненню за правилами частини 1 статті 141 ЦК України лише з повнолітніх осіб, а саме з ОСОБА_2, та ОСОБА_3

17 листопада 2017 року ОСОБА_6 представник Харківської міської ради подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів щодо перетинання кордону України відповідачами, про оголошення у пресі згідно з вимогами пункту 9 статті 74 ЦПК України (в редакції на час спірних правовідносин), про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 непрацездатними та знаходження їх в установі соціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі; в рішенні не зазначено, які заходи уживались позивачем по встановленню причин відсутності відповідачів.

23 березня 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі доказів, які були належним чином оцінені.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є основним наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 на підставі Ордеру № 144797 від 15 жовтня 1991 року виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської ради народних депутатів № 303/1 від 07 жовтня 1991 року.

У вказаній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1, дочка позивача ОСОБА_2, онук позивача ОСОБА_3, та неповнолітня правнучка позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6-7, 108).

Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (стаття 9 ЖК України).

Відповідно до статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної статті є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши подані позивачем докази, суд першої інстанції встановив, що актами від 05 жовтня 2016 року, 10 грудня 2016 року, 07 лютого 2017 року підтверджено непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 та відсутність сторонніх речей.

Згідно з інформацією, викладеною в листах Комунального підприємства «Жилкомсервіс», Індустріального відділу поліції ГУНП в Харківській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися зі скаргами та заявами щодо перешкод у здійсненні ними права користування квартирою № 119 в будинку № 21 по вул. Електровозній у м.Харкові.

З пояснень, викладених в листі Харківської міської дитячої поліклініки № 18 вбачається, що дільничний лікар до неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не викликався за адресою спірної квартири.

Отже, відповідачі втратили інтерес щодо квартири, в якій зареєстровані, до компетентних органів за допомогою не зверталися, що свідчить про відсутність перешкод в її користуванні.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п.1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 червня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

ОСОБА_7