Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/9945/16-ц

провадження № 61-26452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Рівненське вище професійне училище Департаменту поліції охорони,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2017 року у складі судді Першко О. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Григоренка М. П.,

Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Рівненського вищого професійного училища Департаменту поліції охорони про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 31 жовтня 2012 року ОСОБА_4 призначено викладачем Рівненського вищого професійного училища ДДСО при МВС України (на даний час - Рівненське вище професійне училище Департаменту охорони поліції) з посадовим окладом в розмірі 1 230,00 грн з установленою надбавкою за високі досягнення у праці в розмірі 40 відсотків, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

На вказаній посаді ОСОБА_4 працював до 07 квітня 2015 року.

За вказаний період роботи, відповідач не в повному розмірі виплачував ОСОБА_4 заробітну плату, порядок виплати якої встановлено інструкцією про порядок виплати заробітної плати працівників освіти, затвердженої Наказом Міністерства освіти України від 15 квітня 1993 року

№ 102 (далі - Інструкція).

В порушення пункту 80 Інструкції години викладацької роботи, виконані ним понад встановлене річне навантаження, додатково оплачені не були, в підсумку, за період 2013-2015 років, сума заборгованої та невиплаченої ОСОБА_4 заробітної плати за години викладацької роботи, виконані понад встановлене річне навантаження, становить 3 163,42 грн.

Розділом Б. Інструкції передбачено додаткову оплату праці за класне керівництво. Починаючи від дати призначення позивача куратором групи ІВ-2 та закінчуючи звільненням з роботи, йому повинно було бути нараховано та виплачено 20 відсотків ставки заробітної плати, чого здійснено не було. За вказаний вище період, відповідачем не нараховано та не виплачено

4 215,74 грн додаткової оплати праці. Крім того, відповідно до пункту 42 Інструкції викладачам вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації за завідування навчальними кабінетами або лабораторіями провадиться додаткова оплата в розмірі 10-15 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) за погодженням з профспілковим комітетом. Конкретний розмір доплати встановлюється керівником навчального закладу. З урахуванням нижчої межі додаткової оплати (10 %), йому не проведено додаткової оплати за завідування кабінетами та іншими приміщеннями, протягом періоду його роботи, на загальну суму 3 166,20 грн.

За таких обставин ОСОБА_4 просив стягнути з Рівненського вищого професійного училища Департаменту поліції охоронина його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 10 545,36 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня

2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог, оскільки нарахування ОСОБА_4 заробітної плати проводилось відповідачем відповідно до умов укладеного трудового договору та вимог чинного законодавства, що також підтверджено і відповідним висновком Управління Держпраці у Рівненській області.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

05 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що умови праці викладача у відповідача визначено колективним договором, в якому, зокрема і містяться положення про преміювання за вичитані години понад норму та кураторство, а відповідні премії виплачені позивачу відповідачем не ґрунтуються на законі.

16 жовтня 2017 року на електронну адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від Рівненського вищого професійного училища Департаменту поліції охорони надійшло заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статті 2 КЗпП України, статті 43 Конституції України, право громадян України на працю передбачає оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру.

З метою регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів на підприємстві, відповідно до статті 10 КЗпП України, укладається колективний договір, в якому, у відповідності до статті 7 Закону України від 01 липня

1993 року № 3356-ХІІ «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон України № 3356-ХІІ), встановлюються, зокрема, нормування і оплата праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.), а також гарантій, компенсацій і пільг.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Частиною другою статті 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 97 КЗпП України, конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

З урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України) встановили, що ОСОБА_4 вичитані години понад норму та кураторство були оплачені відповідно до умов колективного договору, а саме: у 2013 році йому була виплачена щомісячна премія в розмірі 60 % середньомісячної заробітної плати, окрім грудня 2013 року, де премія становила - 50 %, за січень-лютий 2014 року - 40 %; березень-вересень

2014 року 20 %; жовтень 2014 року - квітень 2015 року - 30 %.

При цьому судами взято до уваги положення Колективного договору між керівництвом і профспілковою організацією Рівненського ВПУ ДДСОпри МВС України на 2011-2015 роки, в якому були врегульовані всі питання оплати праці педагогічних працівників вказаної установи, в тому числі і щодо вичитані години понад норму; кураторство та встановлена відповідальність за збереження майна в аудиторіях, його матеріальне та методичне оснащення.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що ОСОБА_4 нарахування заробітної плати проводилось відповідачем відповідно до умов укладеного трудового договору та вимог чинного законодавства, що також підтверджено і відповідним висновком Управління Держпраці у Рівненській області, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від

17 серпня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 серпня

2017 року, залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська