Головуючий у 1-й інстанції Томілін О.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2018 року, ухваленого у складі судді Томіліна О.М., повний текст складено 12 червня 2018 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в обґрунтування зазначивши, що він, згідно розписок від 31.12.2014р., 10.02.2015р., 11.03.2015р., 14.04.2015р., 13.05.2015р. передав відповідачці ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 7500грн. в рахунок передплати за оренду квартири. В подальшому між ними мав бути укладений договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1. Проте, оскільки відповідачка не є власником квартири такий договір укладено не було. 15.03.2016 року позивач направив ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів, проте до теперішнього часу відповідач відмовляється повернути грошові гошті. Просив стягнути з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 7500грн. та відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2018 року, з урахуванням ухвали суду від 01.11.2018р. про виправлення описки (а.с. 82), у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно розписок від 31.12.2014р., 10.02.2015р., 11.03.2015р., 14.04.2015р., 13.05.2015р. ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти по 1500грн., на загальну суму 7500грн. (а.с. 2-4).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2016 року по іншій справі за участю ОСОБА_2, залишеним без змін апеляційною і касаційною інстанціями, розірвано договір оренди жилого приміщення від 15.03.2011р. - квартири АДРЕСА_1, укладений між власником цього житла ОСОБА_4, що є сином ОСОБА_3 (а.с. 25, 40), та орендарем ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити квартиру від речей та сторонніх осіб (а.с. 27-34).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач не довів той факт, що відповідач набула грошові кошти, сплачені за розписками, без достатньої правової підстави, оскільки вони були сплачені за оренду квартири, якою користувався позивач, та передані останній за його згодою.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

В контексті ст. 1212 ЦК України, якою вмотивовано позов і на якій будують доводи апеляційної скарги, для висновку про те, що підстави, на яких набулося майно, відпали, треба виходити з того, що такі підстави повинні були бути застережені в договорі.

В домовленостях сторін, втілених в розписки ОСОБА_3 від 31.12.2014р., 10.02.2015р., 11.03.2015р., 14.04.2015р., 13.05.2015р. про отримання від ОСОБА_2, не обумовлено будь-якого зобов'язання з боку набувача коштів щодо виконання певної дії, утримання від певної дії, не передбачено строку виконання обов'язку з повернення вказаних в розписках грошових сум, взагалі не визначені положення про оренду певного жилого приміщення. Зокрема, в цих розписках не вказано обставин або підстав, на основі яких були передані кошти, на кшталт в рахунок передплати у виконання майбутнього договору оренди конкретного жилого приміщення, як будуються мотиви позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги позивача про залишення поза увагою суду природи домовленості сторін, що випливає з оренди квартири, не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно із ч 6 ст. 11 ЦПК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Враховуючи те, що сторонами у договорі між ними у формі розписок не визначено жодних ознак будь-яких договірних зобов'язань в розумінні ст.ст. 202, 509 ЦК України, а констатовано лише передання коштів, то поставити за судовим рішенням в обов'язок набувачу коштів їх повернення не можна, бо то не буде ґрунтуватись на вимогах цивільного законодавства, оскільки не можна примусити особу робити те, що не передбачено законом (в широкому сенсі трактування нормативно-правових актів) або договором.

Відтак, доводи скарги позивача про безпідставність отримання в розумінні ст. 1212 ЦК України ОСОБА_3 (матір'ю власника орендованої ОСОБА_2 квартири) у грудні 2014 року, лютому, березні, квітні, травні 2015 року переданих їй спірних коштів позивачем добровільно, свідомо і в незаборонений законом спосіб, - є непереконливими.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом ч. 1 ст. 205 ЦК України сторони правочину, як дії, спрямованої на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України), можуть обрати письмову його форму.

За положеннями ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; особа може відмовитися від свого майнового права, може за безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі тощо.

З огляду на вищенаведені норми закону, слід вважати, що укладений сторонами договір у формі розписок, з урахуванням положень про презумпцію правомірності правочину в сенсі ст. 204 ЦК України, є результатом досягнення домовленості між ними та є достатньою та належною правовою підставою набуття (отримання) відповідачем переданих позивачем грошових коштів.

У відзиві на позовну заяву (а.с. 20-25) відповідач вказує, що розписки не є борговими розписками, що встановлюють її обов'язок повернути. Ці кошти - орендні платежі на користь її сина ОСОБА_4 за оренду його квартири позивачем до грудня 2016р., передання яких власникові підтверджено останнім. ОСОБА_4 засвідчена відсутність боргу по оренді станом на 20.10.2015р., що констатовано рішенням апеляційного суду в іншій справі, а також погодження ОСОБА_2 на оплату оренди саме ОСОБА_3 (а.с. 26, 38зв.). Низка наявних у справі судових рішень свідчить про відсутність майнових вимог власника квартири ОСОБА_4 до ОСОБА_2 щодо здійснення орендної плати у спірний в даній справі період часу грудень 2014р.- травень 2015р. Цих обставин не спростовано.

Доводи позову і апеляційної скарги позивача, що відповідач не була власником квартири, за оренду якої в майбутньому позивач передав кошти в рахунок переплати, не впливають на правильність висновків суду, оскільки сторонами у змісті розписок не було закладено таких підстав, як наводилось вище.

До того ж, позивачеві з березня 2011 року зі змісту укладеного ним договору оренди із орендодавцем ОСОБА_4 (а.с. 21-22) було достеменно відомо, що власником цієї квартири № 16 в буд. 76 по пр.-ту Будівельників в місті Маріуполя, є саме ОСОБА_4

Тож, доводи позову, вмотивовані положеннями ст. 1212 ЦК України, щодо безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, не знайшли свого підтвердження, як правильно визначився суд першої інстанції.

За відсутності ознак безпідставності виконання домовленості сторін, втілених у розписках відповідача, отримані нею в не заборонений цивільним законодавством спосіб гроші в загальній сумі 7500грн., не можуть вважатися набутими чи збереженим без достатніх правових підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон (ст. 1212 ЦК України), вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов правильного висновку про не доведення факту безпідставного набуття відповідачем грошових коштів і порушення майнових прав позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано і до суду апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, з якими законодавець пов'язує підстави для скасування судового рішення або які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.п. «а», «б», «в», «г» п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова