КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року місто Київ.

Справа № 755/13829/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1143/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Музичко С.Г.,Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року (у складі судді Чех Н.А., повний текст рішення складено 31.07.2018р.)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Шоста Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, скасування запису в реєстрі, -

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з викладеним вище, 03 жовтня 2018 року цивільні справи, які перебували в провадженні Апеляційного суду міста Києва, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями новоутвореного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2018 дану справу призначено судді-доповідачу Желепі О.В.

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 10 червня 2015 року між ОСОБА_3; ОСОБА_6 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Юлією Юріївною, зареєстрований в реєстрі №1979, в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_7 ОСОБА_8 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_2, що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори ПрудьН.В. за реєстровим №6-2572 в частині 54/200 часток квартири АДРЕСА_3; скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2015р..

Позов обґрунтувала тим, що вона є спадкоємицею за заповітом її батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5.. У визначений законодавством строк була подана заява про прийняття спадщини до Десятої київської державної нотаріальної контори. Окрім неї інших спадкоємців немає. В даний час спадкова справа відкрита. 26.07.2016 року з Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася про те, що 10.06.2015 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міного нотаріального округу Лабуніною Юлією Юріївною. Дану квартиру її батько отримав у спадщину після смерті його бабусі ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Оскільки квартира АДРЕСА_1 є предметом спадщини, вважає, що її права були порушені, сам договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 328 ЦК України, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом, та просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 10.06.2015 року приватним нотаріусом КМНО Лабуніною Ю.Ю. недійсним. Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 10.04.2018 року просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори, зареєстроване за № 6-2572 в частині 54/200 часток квартири АДРЕСА_1, та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2015 року.

Згідно заяви про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог від 10.04.2018 року просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10.06.2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_2 права власності на 54/200 часток квартири.

Відповідно до заяви про зміну підстав позову від 10.04.2018 року послалася на те, що 07.08.2014 р. померла її прабабуся - ОСОБА_12, якій разом з її сином ОСОБА_3 на праві власності в рівних долях належали 54/100 частин квартири АДРЕСА_1 , тобто, по 54/200 кожному з них. Згідно заповіту від 19.08.2010 року ОСОБА_12 належну їй частину квартири (54/200) заповіла своєму сину ОСОБА_10 - її батькові, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5.. Оскільки, ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 не звернувся, але помер до сплину встановленого шестимісячного строку, вона (позивач), на той час неповнолітня, 05.05.2015 року звернулася до Десятої київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_10 в порядку спадкової трансмісії. Однак, прийняти спадщину вона не змогла, оскільки, як виявилося, що незважаючи на наявність заповіту ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10, після смерті ОСОБА_12 в спадщину за законом вступив її син, і співвласник частини квартири ОСОБА_3, якому 07.11.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину, згідно з яким він став власником 54/200 часток спірної квартири. Свідоцтво про право на спадщину видано на підставі наданого ОСОБА_3 повторно виданого свідоцтва про смерть ОСОБА_12, в якому зазначено, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_7., що не відповідає дійсності. Тим самим, порушено встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, до сплину якого нотаріус не мав права видавати таке свідоцтво. 10.06.2015 року ОСОБА_3 продав частину квартири, що належала йому на праві власності, та незаконно отриману частину квартири у спадщину, ОСОБА_2, уклавши з нею договір купівлі-продажу. Даний договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 328 ЦК України, що дає підстави скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.11.2014 року, та визнати частково договір і його реєстрацію недійсними.

Таким чином з врахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, а також про зміну підстав позову від 10.04.2018 року представника позивачки ОСОБА_13, позивачка просила:

1) Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572 в частині 54/200 часток квартири АДРЕСА_4.

2) Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2015 року.

3) Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10.06.2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_2 права власності на 54/200 часток квартири, що належала продавцю на підставі свідоцтво про право на спадщину за законом виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Шоста Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, скасування запису в реєстрі відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі .

Вказував на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки представником позивача 20.12.2017 р. заявлялось клопотання про витребування з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві інформації та копії документів щодо уточнення дати смерті ОСОБА_12.

Крім того, зазначила, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_8., а тому ОСОБА_10 пропустив строк звернення до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи міститься копія спадкової справи, в якій зазначено Актовий запис про смерть №1272 від 08 серпня 2014 року, також даний факт підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 20.04.2016 р., в якому вказано дату смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6 та інших документів спадкової справи.

Скаржник вважає, що свідоцтво про смерть від 09.04.2014 р. є нікчемним правочином, оскільки даний документ взагалі не видавався.

Крім того, вказав на те, що Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.11.2014р. ОСОБА_3, тобто з порушенням трьох місячного строку з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини , визначеного ч.2 ст.1270 ЦК України, тому вважає судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Також позивачка зазначила, що висновок суду про захист її порушеного права має відбуватись згідно вимог ст. 1280 ЦК України є помилковим, оскільки право вибору способу захисту належить виключно позивачеві.

Від відповідача ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року без змін. У відзиві відповідачка вказала на те, що позивачкою протягом всього часу розгляду справи не заявлялось клопотання щодо усунення розбіжностей у даті смерті спадкодавця ОСОБА_14 та не надано інших будь-яких доказів спростування дати смерті спадкодавця ОСОБА_14. Також відповідачка зазначила, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів , які б підтверджували факт звернення до Десятої нотаріальної контори із заявою від 05.05.2015р. про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після смерті батька ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5., також не надано доказів того, що спадкодавець ОСОБА_14 приходиться бабусею батька позивачки та прабабусею самій позивачці.

Відповідачка зазначила, що є добросовісним набувачем квартири і повністю погоджується з висновками суду, що спосіб захисту своїх прав, позивачем обрано не правильно.

В судове засідання апеляційного суду позивач та її представник не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 до апеляційного суду не з'явився повторно, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Представник відповідача ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вимогам вищенаведених норм, рішення районного суду не відповідає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом , що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9, її батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_15.

Згідно свідоцтва про смерть від 10.04.2015 року ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5..

Зі спадкової справи № 527/2015 майна померлого ОСОБА_10 встановлено, що 05.05.2017 року до Десятої київської нотаріальної контори була подана заява ОСОБА_15 - законним представником ОСОБА_1, про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_10. Згідно довідки ЖРЕО № 402 ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_5 на момент смерті не був зареєстрований. Не мав і права власності за вказаною адресою.

Зі спадкової справи № 625/2014 майна померлої ОСОБА_14 встановлено, що 13.10.2014 року до Шостої київської державної нотаріальної контори була подана заява ОСОБА_3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_8. померла його мати - ОСОБА_14, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно свідоцтва про смерть від 09.04.2014 року ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_7. Згідно довідки ЖРЕО № 402 в квартирі АДРЕСА_5, разом з ОСОБА_3 була зареєстрована ОСОБА_14 з 16.09.1976 року і до дня смерті. При перевірці наявності заповіту померлої, нотаріусом був виявлений заповіт ОСОБА_14, посвідчений Десятою київської державною нотаріальною конторою 19.08.2010 року за № 6-735, яким заповіла належну їй частку вказаної квартири ОСОБА_10. В заяві від 10.11.2014 року ОСОБА_3 зазначив, що йому відомо про зміст заповіту, проте адреса та місцеперебування ОСОБА_10 йому не відоме.

07.11.2014 року Шостою київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7., на 54/200 часток квартири АДРЕСА_5.

Зі спадкової справи № 507/2016 майна померлої ОСОБА_14 встановлено, що ОСОБА_1 була подана також заява, про прийняття спадщини після смерті бабусі - ОСОБА_14, в порядку представлення та спадкової трансмісії після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5. батька ОСОБА_19, на ім'я якого ОСОБА_14 залишила заповіт. Згідно Актового запису про смерть № 1275, ОСОБА_14, померла ІНФОРМАЦІЯ_10., актовий запис складено 08.08.2014 року.

За наданих документів щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, слідує наступне. Квартира АДРЕСА_5 належала ОСОБА_6 (46/100) та ОСОБА_14 і ОСОБА_3 (54/100) в рівних долях. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07.11.2014 року ОСОБА_3 успадкував після смерті ОСОБА_14 54/200 часток квартири АДРЕСА_6. Згідно довідок ЖРЕО № 402 в кімнаті площею 16,90 м2, в квартирі АДРЕСА_6, ніхто не зареєстрований, в кімнаті 20,10 м2 даної квартири зареєстрований ОСОБА_3 10.06.2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_3, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_5.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що по даній справі сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_14 являється ОСОБА_1 бабусею. Однак, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про народження ОСОБА_10. Сторона позивача не надавала його ні до матеріалів цивільної справи, ні до спадкової справи.

Згідно копії заповіту від 19.08.2010 року, яким ОСОБА_14 зробила розпорядження на випадок смерті, вона заповіла належну їй частку квартири своєму онуку - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. Тобто, ОСОБА_14 являється ОСОБА_1 прабабусею, а ОСОБА_3 є її дідом.

З матеріалів спадкової справи № 625/2014, заведеної за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_10, онук померлої, із заявою про прийняття спадщини за заповітом не звертався. У матеріалах даної спадкової справи міститься копія свідоцтва про смерть ОСОБА_14, виданого повторно 09 квітня 2014 року, Серія НОМЕР_3, де зазначено, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_11, у віці 83 роки, про що 07 квітня 2014 року складено відповідний актовий запис № 1275.

У матеріалах спадкової справи № 507/2016, заведеної за заявою ОСОБА_1, міститься Актовий запис про смерть № 1275, де зазначено, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , у віці 83 роки, запис здійснено 08 серпня 2014 року, на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 52 від 08.08.2014 року, виданого «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва», заява подана ОСОБА_10; видано свідоцтво серії НОМЕР_4. Дописано ручкою, що видано повторне свідоцтво Серія НОМЕР_3.

З наданих документів вбачається, що в матеріалах спадкових справ наявні розбіжності у даті смерті ОСОБА_14 - «ІНФОРМАЦІЯ_11» та «ІНФОРМАЦІЯ_6». Дата смерті ОСОБА_14 має суттєве значення для правильного вирішення даної справи, оскільки в разі смерті ІНФОРМАЦІЯ_7. строк подачі заяви про прийняття спадщини становить до 07.10.2014 року, у разі дати смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 - строк подачі заяви про прийняття спадщини - до 07.02.2015 року.

Представником позивача було надано до матеріалів справи копію заяви до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва щодо дати смерті ОСОБА_14, складання актового запису і свідоцтва про смерть, та видачі повторного свідоцтва про смерть. На дану заяву надано відповідь, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_12, про що складено актовий запис про смерть № 1275 від 08.08.2014 року. Іншої інформації не було надано.

Суд першої інстанції, враховуючи те, що свідоцтво про смерть особи видається на підставі актового запису, свідоцтво про смерть від 09.04.2014 року не спростовано позивачем (клопотань зі сторони позивача про витребування та перевірки необхідної інформації для усунення розбіжностей не заявлялося) прийшов до висновку, що ОСОБА_10 пропустив строк звернення до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі. Суд виходив і з того, що позивачем не оспорювалося свідоцтво про смерть серії І-БК 3 314173, в разі незгоди з записами, що є в даному свідоцтві.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у разі встановлення факту, що ОСОБА_10 помер в період шестимісячного строку після відкриття спадщини ОСОБА_14, і не встиг її прийняти, та враховуючи всі обставини справи, захист прав позивача має відбуватися згідно вимог ст. 1280 ЦК України.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону виходячи з наступного:

Для об'єктивно повного та всебічного розгляду даної справи Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.11.2018 року було витребувано з Дніпровського районного у місті Києва відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві Актовий запис про смерть ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла у віці 83 років в 2014 році та всі інші документи, на підставі яких був складений зазначений актовий запис (лікарське свідоцтво про смерть медичного закладу тощо), а також суд запитував інформацію у зв'язку з чим 09 квітня 2014 року видавалось повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_17 НОМЕР_3 та всі документи, на підставі яких воно видавалось.

21 листопада 2018 року на адресу суду надійшла відповідь від Дніпровського районного у місті Києва відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві відповідно до якого вказаним відділом 08 серпня 2014 року складено актовий запис про смерть №1275 ОСОБА_14,ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.54). також до відповіді додано копію актовий запис про смерть №1275 від 08.08.2014р. (а.с.55) з якого вбачається, що повторне свідоцтво про смерть серії І-БК №314173 було видано 09 вересня 2014 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_8., а тому ОСОБА_10 пропустив строк звернення до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі, не відповідає дійсним обставинам справи .

Оскільки в актовому записі про смерть , вказано, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_6, у віці 83 роки, фактичною датою смерті останньої є ІНФОРМАЦІЯ_6. На спростування вказаної обставини відповідачами належних та допустимих доказів не надано.

Та обставина, що в свідоцтві про смерть, яке ОСОБА_1 надавав до нотаріальної контори була зазначена дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_11, колегією суддів не враховується, оскільки щодо смерті ОСОБА_12 існує та видавався лише один актовий запис про її смерть, датою якої вказано 07 серпня 2018 року.

Оскільки свідоцтво про смерть видається на підставі актового запису про смерть, суд приходить до висновку, що в свідоцтві про смерть, яке надавалось ОСОБА_1 до нотаріальної контори дата смерті ОСОБА_12 вказана не вірно.

Відповідно до ЦК України днем відкриття спадщини є дата смерті спадкодавця.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_12 відповідно до складеного нею заповіту , посвідченого Десятою київської державною нотаріальною конторою 19.08.2010 року за № 6-735, заповіла належну їй частку спірної квартири ОСОБА_10, у якого було 6 місяців для того, щоб прийняти спадщину за заповітом.

Про існування вказаного заповіту було відомо нотаріусу, який свідоцтво про право на спадщину за законом видав ОСОБА_1 07 листопада 2014 року.

Проте, з огляду на дійсну дату смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6, свідоцтво про право на спадкування її майна не могло бути видано раніше ніж через 6 місяців після відкриття спадщини, тобто до 07 лютого 2015 року.

Судом також встановлено, що спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_12- ОСОБА_10 помер до закінчення 6 місячного строку, відведеного йому законом для прийняття спадщини, а тому відповідно до ст. 1276 ЦК України, право на прийняття належної йому спадщини перейшло до його спадкоємця, яким є позивач по справі. Оскільки строк, що залишився для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 був менший ніж три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Позивачка в даній справі з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька звернулась 05 травня 2015 року, тобто з дотриманням цього трьох місячного строку, проте прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії не змогла, через отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_10 до закінчення 6 місяців після смерті ОСОБА_12, частки квартири, яка була заповідана її батьку.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 було видано до закінчення строку визначеного законом для прийняття спадщини, та внаслідок незаконного отримання у спадщину майна, яке було заповідано батьку позивача, порушені права позивача, позовні вимоги про визнання недійсним вказаного свідоцтва є доведеними та такими , що підлягають до задоволення.

Крім того, судом встановлено, що 10 червня 2015 року ОСОБА_1 відчужив за договором купівлі продажу , незаконно отримані ним у спадщину 54 /200 часток спірної квартири відповідачу ОСОБА_2

Висновок суду про те, що позивач не вірно обрала спосіб захисту своїх прав, не ґрунтується на законі.

Посилання суду на ч.2 ст.1280 ЦК України є невірним, оскільки, лише спадкоємець який пропустив строк для прийняття спадщини може захистити своє право шляхом отримання грошової компенсації.

В даному випадку судом встановлено, що позивачка не пропустила строк для прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії, а тому вона має право на захист свого права в обраний нею спосіб, а саме шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, внаслідок укладення якого порушені її права. Позивач зможе отримати у спадщину спірне майно, після скасування реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_2, яка була проведена на підставі договору, укладеного з порушенням законних прав та інтересів позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 придбала 54/ 200 спірної квартири у особи, яка незаконно набула право на це майно, тобто у особи яка не мала права його відчужувати, а тому такий правочин не відповідає вимогам закону та має бути визнаний недійсним за позовом особи, права якої внаслідок укладення такого правочину порушені, на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Також підлягають задоволенню і позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_2 на підставі недійсного правочину, оскільки вони є похідними від вимог про визнання договору недійсним.

Посилання представника відповідача на те, що позивач повинна була подати позов про витребування майна до ОСОБА_2, а не про визнання правочину недійсним, колегія суддів не приймає, оскільки обраний позивачем спосіб захисту, дозволяє останній при скасуванні реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірне майно , оформити своє право власності на це майно в порядку спадкування в порядку спадкової трансмісії.

Посилання на судову практику з цього приводу є безпідставні, оскільки в наведених представником відповідача судових рішеннях мало місце укладення декількох правочинів, а тому відповідно в тих справах роз'яснювалось право на віндикаційний позов. В даному ж випадку правочин, який позивач просила визнати недійсним є першим і визнання його недійсним та скасування реєстрації права власності за таким правочином дозволяє позивачу отримати спірне майно у спадщину.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з вищезазначених підстав .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. (а.с.1 том1), у зв'язку із збільшенням позовних вимоги позивачем сплачено 704 грн.80 коп. (а.с.160 том2) 704 грн.80 коп. (а.с.161 том2), а всього 1960 грн. 81 коп., який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

При подачі апеляційної скарги позивачем сплачено 3075 грн. 00 коп. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори ПрудьН.В. за реєстровим № 6-2572 в частині 54/200 часток квартири АДРЕСА_4.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10.06.2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_7 ОСОБА_8 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_7, що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572.

Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: 02100, АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9, судовий збір в розмірі 5035 грн.81 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

С.Г. Музичко