Справа № 569/1431/17
Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,
з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,
pозглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному
спpаву № 569/1431/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -
Позивач ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_5, в якому просить суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_5 на його користь аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 500 євро щомісяця, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у його рідної сестри ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 народився син ОСОБА_3, про що Службою демографії Комуни Асколі Пічено (Італія) вчинено відповідний актовий запис № 228 від 01 серпня 2008 року та видано Свідоцтво про народження.
07 січня 2017 року ОСОБА_4 померла, про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2.
Малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є його рідним племінником та відповідно до наказу служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради № 5-осн від 16 січня 2017 року тимчасово влаштований в його сім'ю. На теперішній час ОСОБА_3 зростає разом з його дітьми в його сім'ї, він дбає про його фізичний та духовний розвиток, забезпечує всім необхідним.
З 2010 року ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_3 проживала в Україні. З того ж часу батько дитини ОСОБА_5, який є іноземцем і проживає в Італії, з дитиною, яка постійнго проживає на території України, не бачився, участі у його вихованні не приймав, допомогу на утримання дитини не надавав, не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, взагалі не виявляв будь-якого інтересу до дитини та не цікавився своїм сином, усунувшись таким чином від виконання своїх батьківських обов'язків.
Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації щодо місця перебування дитини, а з боку ОСОБА_4 ніяких перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною не створювалося, викладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання відповідача виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом.
Представник позивача адвокат ОСОБА_8 подала до суду письмову заяву, в якій просить суд справу розглянути без її участі та без участі позивача ОСОБА_2 за наявними у справі доказами, зазначеними у позовній заяві.
Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить суд позов задовольнити, а саме, позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 500 євро щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини. Не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_9 подала до суду письмову заяву, в якій просить суд проводити судове засідання у справі про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 та стягнення аліментів без її участі. Висновок органу опіки та піклування № 08-883 від 25 травня 2017 року про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 підтримала. Позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини просить суд задовольнити.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заперечення проти позову відповідач не подав.
Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню повністю.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є рідною сестрою позивача ОСОБА_2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_3, про що Службою демографії Комуни Асколі Пічено (Італія) вчинено відповідний актовий запис № 228 від 01 серпня 2008 року та видано Свідоцтво про народження. Батьком дитини є відповідач ОСОБА_5, громадянин Італії.
З 2010 року ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_3 проживала в Україні і з того часу батько дитини ОСОБА_5 з дитиною не бачився, участі у його вихованні не приймав, допомогу на утримання дитини не надавав, не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, взагалі не виявляв будь-якого інтересу до дитини та не цікавився своїм сином.
07 січня 2017 року ОСОБА_4 померла, про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2.
Малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, рідний племінник позивача, відповідно до наказу служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради № 5-осн від 16 січня 2017 року, тимчасово влаштований в сім'ю позивача ОСОБА_2. На теперішній час ОСОБА_3 зростає в сім'ї позивача разом з його дітьми, позивач дбає про його фізичний та духовний розвиток, забезпечує всім необхідним.
ОСОБА_5, який є батьком дитини, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, життям та розвитком свого сина не цікавиться, допомогу на його утримання не надає.
Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації щодо місця перебування дитини, а з боку ОСОБА_4 перешкоди у спілкуванні з дитиною відповідачу не створювалися, суд визнає, що вказані обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання відповідача виконувати покладені на нього законом батьківські обов'язки.
Відповідно до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
Відповідач ОСОБА_5 взагалі не цікавився станом здоров'я свого сина, його фізичним, духовним та моральним розвитком. Відповідач, який проживає в Італії, жодного разу не приїздив у місто Рівне, де проживала мати дитини разом із сином, а зараз проживає позивач, матеріально сина не забезпечував, що безсумнівно свідчить про неналежний прояв батьківської турботи та піклування.
Жодних перешкод відповідачу у виконанні його батьківських обов'язків ні померла ОСОБА_4, ні позивач не вчиняли, а в органи опіки та піклування чи до суду із заявою про усунення таких перешкод, відповідач не звертався.
Міжнародними договорами, такими як Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) та конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), що є частиною національного законодавства України (частина перша статті 9 Конституції України) та повинні враховуватись при вирішенні справ судом (частина перша статті 3 ЦПК України), визначено основні права та свободи дитини, а також способи їх забезпечення.
Так, Декларацією (принципі 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.
Згідно статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги.
Статтею 27 Конвенції передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівня життя, необхідного для розвитку дитини.
Відповідно до положень частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 цього ж Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частини другої статті 141 Сімейного кодексу України, проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини.
Згідно роз'яснень, викладених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Частиною п'ятою статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді цивільної справи про позбавлення батьківських прав обов'язковим є наявність письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору, поданого на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також інших документів, які стосуються справи.
Питання доцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_10 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 24 травня 2017 року. Вказана комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина.
Згідно висновку від 25 травня 2017 року № 08-883, орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Як слідує з висновку органу опіки та піклування, при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, працівники служби у справах дітей спілкувалися з Артуром, який, зокрема, пояснив, що тато з ним не спілкується, нічим не допомагає. Наведене свідчить про те, що, дитина батька взагалі не знає.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина Артура суд визнає достатньо повним та об'єктивним, а тому враховує цей висновок при вирішенні спору, приймаючи до уваги його узгодженість та відповідність сукупності інших досліджених по справі доказів.
Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_9 згаданий висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_10 підтримала та просить суд позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього Артура задовольнити, про що подала суду письмову заяву.
Оцiнюючи дослiдженi по справi доказi в їх сукупностi, суд вважає, що ОСОБА_5, вiдповiдно до вимог пункту 2 частини першої статті 164 Сiмейного кодексу України, повинен бути позбавлений батькiвських прав вiдносно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, оскiльки судом встановлено, що він ухиляється вiд виконання своїх обов'язкiв по вихованню дитини.
Відповідно до частин другої та третьої статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, а при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Статтею 51 Конституції України передбачено обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Як визначено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про правовий статус дітей народжених поза шлюбом (ратифікована Україною 14 січня 2009 року) батько й мати дитини, народженої поза шлюбом, мають такі самі обов'язки її утримувати, які були б за її народження в шлюбі.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 Сімейного кодексу України) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 Сімейного кодексу України) і виплачуються щомісячно.
Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Як зазначено у статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.
Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов'язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 є працездатною особою, працює у сфері будівництва, є співвласником фірми, про що свідчить інформація на сайті httр://gimmyrestauri.over-blog.it, а тому, на переконання суду, має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина ОСОБА_10, однак у добровільному порядку таку допомогу не надає, тому право дитини на утримання суд визнає порушеним і таке право підлягає захисту за судовим рішенням.
Відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймають до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.
За наведених обставин, враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, а також приймаючи до уваги положення частини другої статті 182 СК України, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 500 євро щомісячно, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним.
На пiдставi викладеного, керуючись Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), Конвенцією про стягнення аліментів за кордоном, укладеною у Нью-Йорку 20 червня 1956 року (набрала чинності для України з 19 жовтня 2006 року), ст.ст.66,67,76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.150, п.2 ч.1 ст.164, ст.165, ст.166, ст.171 Сімейного кодексу України, ст.ст.176,258,259,264,265,273,280,281,282, 284,289,352,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити повнiстю.
Позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 500 (п'ятсот) євро щомісячно, починаючи з 30 січня 2017 року і до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.
Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.
Відповідач - ОСОБА_5, місце проживання: АДРЕСА_2.
Суддя: Ю.П.Куцоконь