Справа № 342/537/17
Провадження № 22-ц/779/750/2018
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі :

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради, ОСОБА_4 про скасування рішень ОСОБА_3 сільської ради, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року під головуванням судді Ничик Г.І., в м. Городенка,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 сільської ради, ОСОБА_4 про скасування рішень ОСОБА_3 сільської ради, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

В позовній заяві зазначає, що відповідач ОСОБА_4 не мав права реєструвати дану земельну ділянку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як до моменту реєстрації цієї земельної ділянки йому були надані рішення ОСОБА_3 сільської ради, винесені з порушеннями чинного законодавства.

Рішенням Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення підлягає скасуванню повністю, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, обставини які суд вважав доведеними насправді не є такими, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянтка зазначає, що суд першої інстанції не зясував та не надав жодної правової оцінки тому, що ОСОБА_4 були надані оскаржувані рішення сільської ради, які винесені з порушенням чинного законодавства, а тому повинні бути визнанні недійсними і скасовані.

Суд не надав жодного значення, що у рішенні ОСОБА_3 сільської ради №87/2 від 29.04.2015 року у п .1 зазначено «надати дозвіл на складання технічної документації на земельну ділянку площею 0,23 га без акту встановлення меж в натурі / на місцевості, який повинна була підписати комісія з виїздом на земельну ділянку, чого не було зроблено, що підтверджується відсутністю такого акту в технічній документації із землеустрою гр. ОСОБА_4

Судом не взято до уваги, що в протоколі ОСОБА_3 сільської ради 17-ї сесії відсутнє питання про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі/на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку гр. ОСОБА_4

В технічній документації на підтвердження того, що акта складання та винесення меж в натурі (на місцевості) не було, є акт прийому-передачі межових знаків який ОСОБА_2 не підписаний та не погоджений, в такому акті замість неї вказано графу для її сина ОСОБА_5 який також його не підписував. Таким чином є незрозумілим як було передано межові знаки на зберігання, якщо межа в натурі/ на місцевості/ між їхніми з відповідачем господарствами не була встановлена.

Акт № 490-02-24 і рішення № 148-8, складалися та виносилися в один день 22.12.2016 року, що не можливо було зробити, оскільки виходу комісії на місце не відбувалося. Прохання надати протокол про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 з цього приводу на засіданні сесії та зазначити яка саме сесія здійснювала затвердження такого акту ОСОБА_2 було відмовлено.

Апелянтка зазначає, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Сільська рада грубо порушила ст. 55 ЗУ «Про землеустрій», а Державний реєстратор при реєстрації права власності гр. ОСОБА_4 на земельну ділянку повинен був звернути увагу і на відсутність свідоцтва на право власності на житловий будинок, про що свідчить довідка Коломийського МБТІ, при виготовленні технічної документації, яка була подана до державного реєстру була відсутня схема земельної ділянки садибного індивідуального житлового будинку, яка унеможливлює видачу свідоцтва чи реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (даної земельної ділянки).

Апелянтка зазначає, що її гараж було побудовано ще в 1989 році, тобто за довго до здійснення приватизації земельної ділянки відповідачем, що підтверджується технічним паспортом на будинковолодіння.

В будівельному паспорті, виготовленому на імя її покійного чоловіка ОСОБА_6 у 1989 році який затверджений рішенням виконкому Городенківської районної ради, міститься акт виносу в натуру меж земельної ділянки і будівель. Відповідно до схеми виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель та проекту забудови земельної ділянки вказано 50 см. від межі її гаражу до межі земельної ділянки. Однак всі рішення сільської ради та документація відповідача розроблена на земельну ділянку, яка іде впритул до її гаражу, що не узгоджується із схемою розміщення земельної ділянки в генплані населеного пункту (зазначеної в будівельному паспорті), де також передбачений відступ від межі її приміщення № 2 (гаражу) до межі земельної ділянки в розмірі 50 см. Оскаржувані рішення та земельна документація порушують генплан села і вимоги та умови її будівельного паспорта.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю і постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає що, подана апеляційна скарга не ґрунтується на вимогах закону та не підтверджена належними і допустимими доказами. Твердження ОСОБА_2 що в протоколі 17 сесії ОСОБА_3 сільської ради відсутнє питання надання ОСОБА_4 дозволу на складання технічної документації із землеустрою є надуманими суперечать матеріалам справи. Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження апелянта про відсутність акту встановлення меж в натурі.

Твердження апелянта про те, що сільська рада не мала права надавати дозвіл на складання технічної документації із землеустрою, так як не були встановлені межі земельної ділянки в натурі, суперечать вимогам ст. 118 ЗК України, за якою право на звернення із заявою про надання дозволу на складання землепроектної документації мають всі громадяни, у користуванні яких перебувають земельні ділянки. Тому позовна вимога про скасування рішення сільської ради №87 від 29.04.2015 року щодо надання дозволу на скасування технічної документації цілком обґрунтовано залишена судом без задоволення. Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що право власності на земельну ділянку не могло бути зареєстроване в разі відсутності у ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житловий будинок. ОСОБА_2 у суді не довела обгрунтованість позовних вимог, а тому судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без зміни.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, є особою похилого віку, проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 і є суміжним землекористувачем з відповідачем ОСОБА_4, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, в цьому ж селі. Про те, що сторони тривалий час користуються земельними ділянками, на яких розташовані належні їм житлові будинки та господарські споруди, свідчать копії особових рахунків по зазначених господарствах з погосподарських книг ОСОБА_3 сільської ради по с. Передівання вул. Галицька (попередня назва вулиці Леніна), за період з 01.01.1964 р. по 01.01.2018 р., оригінали яких були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Згідно записів в погосподарській книзі №1 особовий рахунок № 23 за 1996- 2000 р. головою сімї в господарстві позивача був ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, а членами господарства дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_5. В погосподарській книзі № 6 особовий рахунок № 25 за 2001- 2005 р. в цьому ж господарстві головою сімї зазначена ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, а членами господарства зазначено сина ОСОБА_5 та чоловіка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 03.02.2001 р.

Згідно даних, що містяться у будівельному паспорті на забудову земельної ділянки по вул. Леніна (тепер Галицька) 18, в с. Передівання ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Городенківської районної ради № 208 від 10.11.1989 р. встановлено в натурі межі земельної ділянки (стара земельна ділянка), яка межує з ділянкою ОСОБА_7 та ОСОБА_4; межі земельної ділянки і розбивка будівель закріплені на місцевості знаками і передані під охорону забудівнику. До акту додана схема виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель.

На час розгляду спору в суді в цьому господарстві проживають ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 (погосподарська книга №1 особовий рахунок № 02-00291 за 2016- 2023 р.р.). У технічному паспорті на житловий будинок по вул. Галицькій № 12 (власник ОСОБА_2) виданий 27.07.2010 р. Коломийським міжрайонним МБТІ зазначено, що житловий будинок побудовано у 1989 році.

Довідкою ОСОБА_3 сільської ради № 287/02-24 від 30.05.2017 р. стверджено, що на час смерті ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла 11.11.1985 р. по вул. Галицька, 16 в с. Передівання разом з нею проживали як члени сімї внука ОСОБА_9, зять ОСОБА_4 (відповідач) та правнуки ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Згідно записів в погосподарській книзі №1 особовий рахунок № 749 за 1977- 1979 р. головою сімї станом на 01.01.1977 р. в господарстві по вул. Леніна в с. Передівання була ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_5

Згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області в с. Передівання ОСОБА_12 на підставі рішення виконкому Городенківської районної ради № 136 від 13.06.1979 р. встановлено в натурі межі земельної ділянки (стара земельна ділянка), яка межує з ділянкою ОСОБА_6; відповідно до генплану забудови садиби позначено кути земельної ділянки, житлового будинку та надвірних будівель, які закріплені в натурі деревяними коликами і передані забудівнику.

Згідно записів в погосподарській книзі №11 особовий рахунок № 744 за 1983- 1985 р. головою сімї станом на 01.01.1983 р. в господарстві відповідача була ОСОБА_8, яка померла 11.11.1985 року, членами господарства були зять ОСОБА_4, внука ОСОБА_9 та правнуки ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Згідно даних, що містяться у технічному паспорті на житловий будинок по вул. Леніна (власник ОСОБА_4) складеному 20.01.1989 р. Коломийським міжміським бюро технічної інвентаризації вбачається, що цей житловий будинок побудовано у 1982 році.

На час розгляду спору в цьому господарстві проживають ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_13.

Згідно правової позиції Верховного суду України по справі N 6-137цс13 право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами. Зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 р. та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 та ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п.а ч. 3 ст. 116 ЗК України - безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. П. «г» ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в розмірі, у селах - не більше 0,25 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельної ділянки громадянами визначений ст. 118 ЗК України.

За статтею 118 ЗК України - громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Ч.7 згаданої статті визначає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Рішенням ОСОБА_3 сільської ради № 87/2 від 29.04.2015 р. ОСОБА_4 на підставі його заяви надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в с. Передівання вул. Галицька № 16.

Згідно укладеного між ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_14 24.09.2015 р. договору була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в с. Передівання вул. Галицька № 16 Городенківського району Івано-Франківської області.

Виходячи з положень ст.55 Закону України «Про землеустрій» та ст.118 ЗК України, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачене як одна із складових при виготовленні технічної документації для приватизації земельної ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобовязані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Ч.2 ст. 107 ЗК України також передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки,ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 4.4. зазначеної інструкції передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

В силу статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Судом встановлено, що позивач, як суміжний землекористувач, не надавав відповідачу згоди щодо встановлення меж в натурі, тому останній звернувся до ОСОБА_3 сільської ради із заявою про погодження меж без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2. Актом узгоджувальної комісії № 490/02-24 від 22.12.2016 р., складеним депутатами сільської ради за результатами обстеження, не було встановлено невідповідності межі на місцевості між господарствами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зазначеної у схемі обліку земель та впорядкування території с. Передівання. Сесією ОСОБА_3 сільської ради 22.12.2016 р. було погоджено межі без підпису сумежного землекористувача ОСОБА_2

Рішенням ОСОБА_3 сільської ради № 148-8 від 22.12.2016 р. за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 затверджено акт узгоджувальної комісії про погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2. В технічній документації відповідача наявний акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 04.10.2016 року, складений виконавцем техдокументації в присутності сільського голови, землевпорядника сільської ради та суміжних землекористувачів у точній відповідності з Додатком №2 Інструкції.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку що доводи позивача щодо неправомірності встановлення меж між сторонами не знайшли свого підтвердження в суді, як і посилання позивача, що рішенням ОСОБА_3 сільської ради не затверджена технічна документація з землеустрою. Також відсутні докази надання позивачу ОСОБА_3 сільською радою чи перебування у користуванні позивача спірної частини земельної ділянки на відстані 0.5 м від її будівлі, яка межує з господарством відповідача.

З цього приводу відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що на місці даної будівлі (гаражу) існувала стодола, стіна якої і була продовженням огорожі, що існувала між господарствами.

Згідно ч.9 ст. 118 ЗК України - відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Рішенням ОСОБА_3 сільської ради № 170-9/2017р. від 10.02.2017 р. розглянуто заяву ОСОБА_4 та затверджено проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2233 га, що знаходиться в с. Передівання по вул. Галицькій 16.

Верховний Суд висловив з цього приводу чітку правову позицію, яка відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, є обовязковою для застосування місцевими судами.

У рішенні Верховного Суду від 28.03.2018 року (у справі №681/1039/15-ц) зазначено, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави для скасування винесених ОСОБА_3 сільською радою рішень, які оскаржує позивач, оскільки вони прийняті з дотриманням визначеної законом процедури та не порушують права позивача.

Право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2233 га у с. Передівання по вул. Галицькій 16, кадастровий номер НОМЕР_1: 02:001:0029 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) зареєстроване державним реєстратором Городенківської міської ради 14.02.2017 р., про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 80712854. Підставою виникнення права власності на дану земельну ділянку є рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність № 170-9/2017р., видане 10.02.2017 р. ОСОБА_3 сільською радою. Державна реєстрація права власності ОСОБА_4 проведена у відповідності до Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553, яка була чинною на час державної реєстрації). Відповідно до п. 47 вищевказаного Порядку для державної реєстрації права власності та права користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у користування.

Судом першої та апеляційної інстанцій не встановлено порушень при здійсненні ОСОБА_4 14 лютого 2017 р. державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,2233 га і внесення відомостей про таку реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому відсутні підстави, наведені в апеляційній скарзі, для скасування рішення суду і в цій частині.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_15

ОСОБА_16