Справа № 463/6052/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/5193/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:
Головуючого судді: Струс Л.Б.
суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.
секретаря: Бадівська О.О.
за участі ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації "Товариства Українських офіцерів" та ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Міністрерства оборони України, Міністерства соціальної політики України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи: начальник Львівського гарнізону, Львівська міська рада про надання житла,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись в суд з позовом до відповідачів Міністерства оборони України, Міністерства соціальної політики України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Виконавчого комітету Львівської міської ради про надання житла, просили спонукати співвідповідачів Міністерство оборони України, Міністерство соціальної політики України придбати для сім`ї позивачів, ( 5-ть осіб) квартиру в місті Львові, спонукати співвідповідачів КЕВ м.Львова та Виконавчий комітет Львівської міської ради оформити належні рішення, документи на право отримання та вселення сім`ї позивачів (5-ть осіб) у придбану квартиру в м.Львові.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова вчинити всі необхідні дії згідно «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року та «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року для придбання житлового приміщення в м.Львові сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з п`яти осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова на користь держави 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.
Дане рішення оскаржив Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та у 1999 році звільнений зі служби із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_6 визначена правонаступником житлової комісії розформованої в/ч НОМЕР_1 , з якої повинні були б бути передані житлові справи колишніх військовослужбовців для постановки на квартирний облік. На відміну від інших колишніх військовослужбовців оригінал житлової справи ОСОБА_1 не було своєчасно передано до житлової комісії у зв`язку з тим що оригінал вказаної справи було витребувано до суду за позовом самого ж ОСОБА_1 . Вказує, що питання неможливості вирішення питання постановки ОСОБА_1 на квартирний облік у житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 , а відтак і похідне від цього забезпечення житлом за рахунок житлового фонду МО України було викликано відсутністю оригіналу житлової справи позивача та його небажанням перебувати на вказаному обліку починаючи з 2006 року.

Також вказує, що рішення засідання житлової комісії Львівського ОВК від 29.01.2013 року ОСОБА_1 з членами сім`ї зараховано на квартирний облік при ІНФОРМАЦІЯ_7 . Таке забезпечення житлом повинно бути проведено у порядку черговості з урахуванням черги інших осіб, які перебувають на обліку.Суд постановив оскаржуване рішення усупереч інтересів як інших осіб, які перебувають на обліку та знаходяться у черзі раніше ОСОБА_1 , а також в супереч інтересів апелянта, оскільки КЕВ м. Львова не є установою-розпорядником коштів, що виділяються на придбання житла для військовослужбовців запасу.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова.

Дане рішення також оскаржив Львівський обласний осередок Всеукраїнської громадської організації "Товариства Українських офіцерів" та ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції ухвалив неповне рішення, не прийняв до уваги ряд основних обставин справи та не застосував основних належних норм Закону, а послався тільки на деякі підзаконні акти. Вказує, що суд першої інстанції не навів норму права що позивачам житло надається позачергово, не пізніше 3-х місяців з дня звільнення. Також зазначає, що судом першої інстанції не прийнято ряд письмових доказів поданих позивачем, а саме наказ №094, лист ВРУ до Мін.Оборони та відповідь ОСОБА_6 , посвідчення про пільги, справка про позачергове право з 1986 р. та ін..

Просить постановити додаткове рішення, яким зобов`язати відповідачів МінСоцПолітики та Мін.Оборони України придбати для сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у складі 5 осіб у м.Львові квартиру жилої площі в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбаченр суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст..263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно виписки з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 № 42 від 27 квітня 1999 року позивача - підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з виховної роботи звільнено наказом Заступника Міністра оборони України - командувача ВПС № 094 від 29 березня 1999 року у запас за пунктом 65, підпункт "Б" /за віком/. З 10 червня 1999 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення і направлено на військовий облік в Залізничний РВК м. Львова.
Згідно узагальненого списку військовослужбовців та осіб звільнених з лав ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку у Львівському гарнізоні станом на 01 січня 2016 року, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку Львівському гарнізоні, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов за № 6.
Як убачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію сім`я позивачів складається з п`яти осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5
ОСОБА_7 є дитиною війни, що підтверджується, наявним у матеріалах справи посвідченням.
Відповідно до ст.5, 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» надаються пільги:
право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників;

використання чергової відпустки в зручний для них час; одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік;

виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи;

першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва та городництва;

право на 25-відсоткову знижку при платі за користування комунальними послугами (газом, електроенергією тощо) у межах середніх норм споживання за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

діти війни, які є особами з інвалідністю, мають право на стаціонарну медичну допомогу в госпіталях ветеранів війни та у військово-медичних закладах охорони здоров`я (госпіталях). Госпіталізація проводиться при відповідних показаннях та наявності вільних місць.

Згідно з п. 8 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) особи, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначається Кабінетом Міністрів України.

Фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"», здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Механізм забезпечення житловим приміщенням військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), зокрема Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових приміщень, у військових частинах, закладах, установах та організаціях після звільнення та членів їх сімей врегульовано Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).

За положеннями цього Порядку питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем перебування їх на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Наказом Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року № 577 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, відповідно до якої військовослужбовці забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до Списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень або Списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень).

Порядком також передбачено, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво, зокрема, Збройними Силами України, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом, а також щороку визначають обсяги службового житла і житла, що надається військовослужбовцям для постійного проживання (п. 4).

Відповідно до ст. 3 "Про Збройні Сили України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкування якого перебувають Збройні Сили України.

Згідно із ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи), сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень цієї статті Кодексу убачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Суб`єктний склад учасників справи визначається позивачем. Як видно із позовної заяви, відповідачами по справі зазначено: Міністерство оборони України, Міністерство соціальної політики України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Виконавчий комітет Львівської міської ради.
Правильно встановивши дійсні обставини справи, давши їм вірну кваліфікацію, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що право позивачів на отримання житла є порушеним та підлягає судовому захисту.
Проте відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Міністерство оборони України, Міністерство соціальної політики України з тих підстав, що такі не учасниками спірних правовідносин, районний суд помилково не врахував наведених вище положень нормативно-правових актів про те, що належним відповідачем за пред`явленою позовною вимогою є також Міністерство оброни України, як розпорядник коштів на поліпшення житлових умов військовослужбовців.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене рішення підлягає зміні, шляхом включення до його резолютивної частини доповнення вказівкою на те, що зобов`язаною особою є також Міністерство оборони України.
Доводи апеляційної скарги КЕВ м. Львова про те, що неможливість вирішення житлового питання позивачів пов`язане із відсутністю у їх розпорядженні житлової справи, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані.

Адже відсутність такої справи (не абсолютна, а у зв`язку із її знаходження в розпорядженні суду) не може бути підставою для порушення житлових права позивачів, та не свідчить про небажання позивача перебувати квартирному обліку. Оскільки питання щодо наявності в особи права на покращення житлових умов вирішується станом на день його звільнення зі служби, оскаржуване рішення жодним чином не порушує прав інших черговиків, отже і ці доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення прав самого позивача, у зв`язку із неналежністю вирішення його питання до компетенції КЕВ, то такі стали однією із підстав для зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ЛООВГО "Товариства Українських офіцерів" та ОСОБА_1 , щодо постановлення додаткового рішення, колегією суддів визнаються необґрунтованими та не можуть бути задоволені в силу відсутності на те правових підстав.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, оскаржуване рішення в решті вирішення позовних вимог слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації "Товариства Українських офіцерів" та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року змінити, доповнивши після слів : «зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова», Міністерство оборони України, вчинити всі необхідні дії згідно «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року та «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року для придбання житлового приміщення в м.Львові сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з п`яти осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Постанова складено 06 червня 2018 року.

Головуючий

Судді