ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/9416/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/388/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бобрової І.О.,

суддів - Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ПАТ "УкрСибанк",

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 вересня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м.Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 05.10.2018,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.4 том 3), просило:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 212,7 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, за договором іпотеки №31808Z3 від 13.05.2008, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за №1875;

- встановити спосіб реалізації нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої експертом Чернігівського відділення Київського НДІСЕ згідно із звітом про оцінку майна №4112/17-24 у розмірі 1 488 899 грн;

- з вартості реалізації предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.05.2008 в розмірі 91 281,03 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення по кредиту в розмірі 274 833,34 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору та витрати, понесені за проведення оцінки предмета іпотеки в розмірі 4 752 грн.

Позов мотивовано тим, що 13.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, згідно з яким ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 129 660 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,35% на рік з кінцевим терміном повернення 11.05.2029. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» 13.05.2008 уклали договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належав йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 13.05.2008. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 17.04.2018 виникла заборгованість у сумі 91 281,03 доларів США (з яких : 50164,05 доларів США - заборгованість по кредиту; 41116,98 доларів США - заборгованість по процентам) та пеня 274 833,34 грн, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на майно іпотекодавця.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19.04.2016 до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та вирішити питання про стягнення судових витрат, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, неповне з'ясування дійсних обставин справи.

Так, позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності, який судом обраховано, починаючи з 17.07.2009. Вказує, що суд не звернув уваги на те, що строк позовної давності переривався зв'язку із вчиненням відповідачем дій, які свідчили про визнання ним боргу, а саме внесення ним через касу банку 42 платежів після винесення судового рішення про стягнення боргу. Зазначені платежі були здійснені відповідачем саме як на погашення кредиту, а не на виконання рішення суду від 20.07.2010 в межах виконавчого провадження. Останній платіж було здійснено 15.04.2014, що підтверджується квитанціями, наданими відповідачем для огляду в судовому засіданні. Також позивача зазначає, що ОСОБА_2 декілька разів звертався до суду із заявами про розстрочку виконання судового рішення, що також свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором. Останній раз така заява була поданим ним 11.04.2013, тому строк позовної давності був перерваний і його перебіг розпочався знову з 12.04.2013 і закінчився 12.04.2017. Позивач звертає увагу, що відповідач і на даний час продовжує вчиняти дій, які свідчать про визнання ним свого боргу, шляхом звернення з позовом про визнання недійсним пункту 4.1. кредитного договору. На думку позивача, судом допущено порушення і норм процесуального права, враховуючи розгляд справи без участі представника банку, який надіслав суду клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника через зайнятість в іншому процесі.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду від 27.09.2018, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та бажання банку переглянути валюту стягнутого судом тіла кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 13.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з умовами останньому було надано кредит у розмірі 129 660 доларів США, з процентною ставкою 12,35% річних.

Відповідно до п. 1.2.2 Договору про надання споживчого кредиту, позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 11.05.2029, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

За змістом п.3.1.3, 4.1, 6.1, 6.2 Договору за порушення позичальником термінів погашення кредиту та/або термінів сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту, сплати пені, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плату за кредит в сторону зменшення.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 13.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №31808Z3, відповідно до умов якого в іпотеку було передано житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 212,7 кв.м, житловою площею 73 кв.м, який належав на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу за реєстраційним №1866 від 13.05.2008.

Згідно з п.4.1 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Пункт 4.2 договору визначає, що звернення стягнення здійснюється в тому числі на підставі рішення суду.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_3 укладеного договір поруки №32307Р3 від 13.05.2008, відповідно до якого поручитель зобов'язалась в повному обсязі відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед банком, що виникли з кредитного договору.

Позивач свої обов'язки по наданню кредиту виконав, натомість відповідач виконував свій обов'язок по поверненню кредиту неналежно.

02.06.2009 АКІБ «УкрСиббанк» направив на ім'я ОСОБА_2 лист за №135-25-08/89 з вимогою дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором протягом 31 дня з моменту отримання даної вимоги (а.с.118 т.1). Аналогічна вимога була направлена на адресу поручителя ОСОБА_3 (а.с.119 т.1). Факт отримання даної вимоги 15.06.2009 відповідач визнає (а.с.49 т.3).

Дана вимога у визначений термін виконана не була, що сторонами не заперечується.

02.03.2010 банк звернувся з позовом до боржника та його поручителя про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.07.2010 з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 13.05.2008, яка виникла станом на 21.01.2010, в сумі 607 883,56 грн (а.с.34 т.1).

Згідно з повідомленням Новозаводського відділу ДВС Чернігівського МУЮ від 25.04.2016 №65/7, на виконанні у відділі перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3054 від 25.10.2010 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 13.05.2008. ОСОБА_3 на погашення боргу сплачено з 13.08.2010 по 13.05.2013 - 285802,75 грн, з 10.06.2013 по 14.04.2014 - 53209,02 грн (а.с.249 т. 1). Залишок боргу складає 338111,77 грн, що слідує з листа Новозаводського відділу ДВС міста Чернігова від 11.04.2018 №18911 (а.с.34).

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що ПАТ «УкрСиббанк», пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості по кредиту, змінив строк виконання зобов'язання з 11.05.2029 на 17.07.2009 і мав право пред'явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строку позовної давності, проте такий позов поданий ним у жовтні 2015, тобто в порушенням строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано послався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає такі висновки суду обґрунтованими та погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, а наведені в апеляційній скарзі аргументи колегія суддів не вважає підставними, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

04.12.2015 ОСОБА_2 подано до суду заяву про застосування позовної давності (а.с.81 т.1).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно із ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У пункті 1.3 договору іпотеки сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - не пізніше 11 травня 2029 року (п.1.2.2 договору про надання споживчого кредиту від 13.05.2008).

Разом з тим, сторони узгодили право банку визнати термін повернення кредиту таким, що настав та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення (пункт 6.1.2 договору про надання споживчого кредиту від 13.05.2008).

При цьому сторони передбачили, що терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі Банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту (пункт 6.2 договору про надання споживчого кредиту від 13.05.2008).

Така вимога банку, як вказано вище, була направлена адресу позичальника ОСОБА_2 02.06.2009 (а.с.118 том 1) і отримана ОСОБА_2 15.06.2009 (а.с.181 том 2).

У вимозі від 02.06.2009 АКІБ «УкрСиббанк», направлену на адресу ОСОБА_2 (а.с.118 том 1), зазначило, що станом на 02.06.2009 у ОСОБА_2 мається загальна заборгованість в сумі 72 487,52 долари США, що Банк вимагає дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а саме сплати протягом тридцяти одного дня з моменту отримання цієї вимоги заборгованість за по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять один календарний день з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач міг пред'явити позов до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання (тридцять другий день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Позов подано у 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі №6-1674цс17, та підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 30 травня 2018 року у справі №598/938/15-ц, від 14.02.2018 у справі №303/1037/16-ц.

Твердження ПАТ «УкрСиббанк» про те, що в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності у зв'язку із вчиненням боржником дій, які свідчать про визнання ним свого боргу, не заслуговують на увагу з огляну на наступне.

Діями, які свідчать про визнання боржником свого боргу, на думку позивача, є здійснення боржником після винесення рішення про стягнення з нього суми заборгованості 42 платежів саме на погашення кредиту, а не на виконання рішення суду. Проте матеріали справи взагалі не містять таких даних. Під час судових засідань досліджувалися оригінали та приєднувалися до справи копії квитанцій про сплату боргу поручителем ОСОБА_3 (а.с.183-184 т.2; а.с.37-44 т.3, а.с.78 т.3). Призначення платежу - «погашення по кредиту перед банком по рішенню суду у справі «2-3054/10». Отримувач - Новозаводський ВДВС М.Чернігів. Платежі здійснені поза межами строку позовної давності, в той час як перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Сплата коштів після спливу позовної давності не перериває її перебіг (правовий висновок, сформульований Верховним Судом України в постанові від 05.07.2017 у справі № 6-3030цс16, та підтверджений Верховним Судом у постанові від 03.10.2018 у справі №752/4422/17).

Колегіє суддів не встановлено підстав для відступлення від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.

З цих же підстав не можна визнати підставою для переривання строку позовної давності звернення у жовтні 2018 року ОСОБА_2 з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів (а.с.121 т.3).

Дані, щодо сплати ОСОБА_2 суми кредиту в добровільному порядку не на виконання рішення суду в матеріалах справи відсутні. Як вказувалося вище, за інформацією ДВС, відповідачем на виконання рішення суду сплачено з 13.08.2010 по 13.05.2013 - 285802,75 грн, з 10.06.2013 по 14.04.2014 - 53209,02 грн.

Щодо вказаних платежів, то їх не можна вважати такими, що переривають строк позовної давності, оскільки визнання боргу - як підстава для переривання перебігу позовної давності - має бути результатом вольових дій боржника. Погашення заборгованості на виконання судового рішення є примусовим, а не добровільними діями боржника, тому не може бути кваліфіковано як визнання боргу відповідачем в розумінні ст.264 ЦК України.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №598/938/15-ц.

З цих же підстав не можуть бути визнані діями, що свідчать про переривання строку позовної давності, звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявами до суду про розстрочку виконання рішення суду від 20.07.2010.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо неможливості нараховувати проценти за користування кредитом та пені після зміни позивачем терміну повернення кредиту. Вказане відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду висловленому в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема, ст.12 ЦПК України. Справа перебуває у провадженні суду з жовтня 2015 року і розглядалася судами неодноразово. В суді першої інстанції судові засідання проводилися дев'ять раз. Після скасування рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.04.2016 та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30.06.2016 ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 (а.с.131 т.2), ухвалою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.05.2017 справа була призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.07.2017 (а.с.141 т.2). Після проведення експертизи, позивач з врахуванням її висновків подав заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.4 т.3). Двічі за клопотанням представника позивача (від 06.06.2018 та 17.07.2018) розгляд справи був перенесений. 26.06.2018 представник позивача надав заяву з проханням розглядати справу без участі позивача. Позовні вимоги підтримані (а.с.71 том 3).

В черговій заяві від 26.09.2018 представник позивача просив «Відкласти підготовче судове засідання. Без участі представника банку підготовче засідання не проводити» через зайнятість представника в іншому судовому процесі (а.с.84 том 3). Однак підготовче судове засідання було закрито ухвалою від 07.06.2018 (а.с.62 том 3) і при розгляді справи по суті 17.07.2018 представник позивача, де була оголошена перерва на 27.09.2018, був присутній (а.с.79 том 3). З огляду на зміст заяви позивача від 26.09.2018 у суду першої інстанції не було підстав для її задоволення та відкладення розгляду справи. Враховуючи наведе вище, судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права на які посилався скаржник в апеляційній скарзі.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

В.М.Вінгаль

О.Є.Мамонова .

Повний текст постанови складений 13.12.2018.