Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 405/352/15-ц

провадження № 61-19788св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 листопада 2015 року Плохотніченко Л. І. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Мурашка С. І., Франко В. А., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1988 року до 25 вересня 2009 року. 28 грудня 2002 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1, проте згоди про її поділ між ними немає.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що під час спільного проживання сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, будинок на АДРЕСА_2 та земельну ділянку під цим будинком, автомобіль Toyota Camry, а у 2006 році спільно збудували гараж на АДРЕСА_3. Сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного майна.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки на АДРЕСА_2; 1/2 частину гаража на АДРЕСА_3; 1/2 частину автомобіля Toyota Camry.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини гаража та 1/2 частини автомобіля Toyota Camry в розмірі 84 045 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840,45 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 179,53 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, під час якого набули у власність квартиру АДРЕСА_1, тому вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу. Оскільки ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 відчужено автомобіль Toyota Camry, тому остання має право на компенсацію 1/2 частини вартості цього майна. Будинок на АДРЕСА_2 був відчужений ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_2, тому це майно не підлягає поділу. Спірні земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0289 га на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 набув (приватизував) після розірвання шлюбу, тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Гараж на АДРЕСА_3 сторони побудували під час шлюбу, який у подальшому відчужено ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2, тому вона має право на компенсацію 1/2 частини вартості цього майна.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини гаража та 1/2 частини автомобіля Toyota Camry у розмірі 84 045 грн; відмови в іншій частині позову; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 243,60 грн; стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 840,45 грн; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 243,60 грн; стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави судового збору в розмірі 1 179,53 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на: 1/2 частину від 1/2 частини будинку на АДРЕСА_2 та 1/2 частини земельної ділянки, 1/2 частину від 1/2 частини будинку на АДРЕСА_2 та 1/2 частини земельної ділянки площею 1 290,1 кв. м, 1/2 частину гаража на АДРЕСА_3, 1/2 частину автомобіля Toyota Camry відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 3 731,66 грн судового збору. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що право власності на гараж ОСОБА_1 отримав 05 листопада 2013 року, тобто після розірвання шлюбу, тому це майно є його особистою власністю та не підлягає поділу між подружжям. Оскільки автомобіль Toyota Camry було відчужено та з 2012 року зареєстровано за ОСОБА_5, а ОСОБА_1 не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію за цей автомобіль, то відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля або стягнення на її користь грошової компенсації.

У касаційній скарзі, яка у травні 2017 року подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не встановлено належним чином обсяг спільно нажитого майна, яке було на час розірвання шлюбу та яке наявне на час розгляду справи. Суди не встановили, коли саме і кому спірне майно відчужене. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що спірний гараж належить особисто ОСОБА_1, оскільки він побудований сторонами під час перебування у шлюбі. При цьому суд першої інстанції правильно вважав, що спірний автомобіль та гараж є спільним сумісним майном подружжя. Суд першої інстанції не правильно визначив вартість спірного майна. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної компенсації, оскільки гараж та автомобіль відчужені без згоди ОСОБА_2 на користь інших осіб, тому на спірні правовідносини не поширюється норма статті 71 СК України.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що будинок на АДРЕСА_2 був відчужений за письмовою згодою ОСОБА_2, тому це майно не може бути предметом спору. Земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0289 га на АДРЕСА_2 були приватизовані ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, тому є його особистою власністю. Гараж на АДРЕСА_3 набутий позивачем за первісним позовом після розірвання шлюбу, тому під час його відчуження не потрібно було згоди ОСОБА_2 Автомобіль Toyota Camry було відчужено на користь іншої особи, тому він не може бути предметом поділу.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди установили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1988 року до 25 вересня 2009 року.

28 грудня 2002 року на ім'я ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2005 року та від 27 грудня 2005 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд на АДРЕСА_2.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого на підставі рішення сесії Кіровоградської міської ради від 28 квітня 2011 року № 544, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1 га на АДРЕСА_2.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого на підставі рішення сесії Кіровоградської міської ради від 28 квітня 2011 року № 544, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0289 га на АДРЕСА_2.

Суди встановили, що 23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 за письмовою згодою ОСОБА_2, яка була посвідчена нотаріусом, передав у дарунок ОСОБА_6 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_2.

23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0289 га на АДРЕСА_2.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 20 вересня 2005 року, укладеним між ним та Кіровоградською міською радою, отримав у строкове платне користування земельну ділянку для гаражного будівництва на АДРЕСА_3, на якій збудував гараж та отримав від обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» рекомендації від 31 серпня 2006 року звернутися з технічним паспортом у відділ архітектури, містобудування, екології та земельних відносин міськвиконкому для вирішення питання про узаконення самовільного будівництва та присвоєння поштової адреси.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 продав гараж на АДРЕСА_3 за 16 000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 також визнав, що в 2011 році продав автомобіль Toyota Camry за 21 000 дол. США.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

На підставі викладеного суд першої інстанції, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, під час якого набули у власність квартиру АДРЕСА_1, тому вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Встановивши, що ОСОБА_1 за письмовою згодою ОСОБА_2 відчужив житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що це майно не підлягає поділу.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для поділу спірних земельних ділянок, оскільки вони набуті ОСОБА_1 у порядку приватизації після розірвання шлюбу між сторонами.

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторонами під час шлюбу набуто у власність автомобіль Toyota Camry, проте вказане майно відчужено ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2, тому вона має право на компенсацію 1/2 частини вартості цього майна.

Як встановлено судами, гараж на АДРЕСА_3 збудовано сторонами під час шлюбу спільно за власні кошти, тому це майно є спільною сумісною власністю.

Оскільки вказаний гараж відчужено ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2, то суди дійшли правильного висновку, що вона має право на компенсацію 1/2 частини вартості цього майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції.

Проте ОСОБА_1 не подано належних та допустимих доказів, що спірний гараж було збудовано ним особисто та за його особисті кошти.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин судами не здобуто та матеріали справи не містять.

Отже, позивач за первісним позовом не спростував презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка визначена статтею 60 СК України.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову частково.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що право власності на гараж ОСОБА_1 отримав 05 листопада 2013 року, тобто після розірвання шлюбу, тому це майно є його особистою власністю та не підлягає поділу між подружжям. Оскільки автомобіль Toyota Camry було відчужено та з 2012 року зареєстровано за ОСОБА_5, а ОСОБА_1 не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію за цей автомобіль, то відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля або стягнення на її користь грошової компенсації.

Встановлено, що спірний гараж було побудовано сторонами під час шлюбу за спільній кошти, а реєстрація цього майна 05 листопада 2013 року (після розірвання шлюбу) не спростовує презумпції спільного сумісного майна подружжя.

Разом з тим апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин частину п'яту статті 71 СК України, оскільки вказана норма застосовується до правовідносин під час поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та знаходиться в натурі. У цьому випадку автомобіль Toyota Camry було відчужено на користь третьої особи, отже, фактично відсутній у сторін цього спору, тому вказана норма до цих правовідносин не застосовується.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову частково.

Водночас апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не застосував вказані вище норми матеріального права, а тому помилково скасував рішення місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року скасувати, рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 листопада 2015 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська