Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 635/7678/15-ц

провадження № 61-3540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Журавель В. І., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Богонос Максим Олександрович,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року у складі судді Пілюгіної О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року в складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кірсанової Л. І., Гуцал Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 07 червня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого АКБ «ТАС-Комерцбанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 41 000,00 дол. США на строк з 07 червня 2007 року до 06 червня 2032 року включно зі сплатою за користування кредитом 9,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Відповідач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені договором.

АКБ «ТАС-Комерцбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі та строки, передбачені вказаним договором.

ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся, у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору, однак зобов'язання відповідачем не виконані. Станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 876 863,03 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 773 212,91 грн; заборгованість за відсотками - 103 650,13 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятниченко О.В. 07 червня 2007 року, реєстр. номер 3589, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,40 кв. м, житловою площею 42,60 кв. м, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ДесятниченкоО. В. 07 червня 2007 року, реєстр. номер 3576, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07 червня 2007 року за № 2137713.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги за кредитним договором від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023 та іпотечним договором від 07 червня 2007 року в обсязі та на умовах, що існували у ПАТ «Сведбанк», про що свідчить виписка з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та акт приймання-передачі прав вимоги від 25 травня 2012 року.

У рахунок виконання основного зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 876 863,03 грн позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем; визнати за позивачем право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,40 кв. м, житловою площею 42,60 кв. м.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023 у сумі 876 863,03 грн, у тому числі: тіло кредиту у розмірі 773 212,91 грн; відсотки у розмірі 103 650,13 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О. В., реєстр. номер 3589, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,40 кв. м, житловою площею 42,60 кв. м, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ДесятниченкоО. В., реєстр. номер 3576, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07 червня 2007 року за № 2137713, шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, за ПАТ «Дельта Банк» ().

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не виконує вимог кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, при цьому виконання умов кредитного договору забезпечено іпотечним договором, а тому вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з урахуванням частин першої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» підлягають задоволенню шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк». Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач, звертаючись до суду, крім вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності заявив окремі вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, на яке звертається стягнення. Проте у разі задоволення позову в частині визнання права власності відбудеться примусовий перехід права власності на спірне нерухоме майно до іпотекодержателя, оскільки право власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до яких під час дії цього Закону заборонено примусово відчужувати майно, надане як забезпечення валютних кредитів. За таких обставин, не може бути реалізований такий спосіб захисту порушеного права, як визнання права власності на нього. В частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, отже, його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялося.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити вимогу про визнання за позивачем права власності на квартиру, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та касаційним судом не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки після припинення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» банк буде позбавлений можливості зареєструвати право власності на квартиру (предмет іпотеки); слід було зазначити лише про те, що рішення суду не підлягає виконанню на час дії зазначеного закону, а не відмовляти у задоволенні позову в цій частині.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що 07 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого АКБ «ТАС-Комерцбанк» зобов'язався надати відповідачу грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 41 000,00 дол. США на строк з 07 червня 2007 року до 06 червня 2032 року включно, зі сплатою за користування кредитом 9,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, а відповідач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені договором кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятниченко О.В. 07 червня 2007 року, реєстр. номер 3589, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,40 кв. м, житловою площею 42,60 кв. м, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ДесятниченкоО. В. 07 червня 2007 року, реєстр. номер 3576, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07 червня 2007 року за № 2137713 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О. В.

26 січня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого сторони домовились змінити розмір процентної ставки та встановити нову процентну ставку за кредитним договором у розмірі 7,5 % річних; строк дії нової процентної ставки - з 26 січня до 26 квітня 2009 року включно. Після закінчення вказаного строку процентна ставка за кредитним договором встановлюється у розмірі 9,5 % річних без укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору.

23 квітня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого сторони домовились змінити розмір процентної ставки та встановити нову процентну ставку за кредитним договором у розмірі 7,5 % річних; строк дії нової процентної ставки - з 27 квітня до 26 травня 2009 року включно. Після закінчення вказаного строку процентна ставка за кредитним договором встановлюється в розмірі 9,5 % річних без укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору.

03 червня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався починаючи з 10 липня 2009 року здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом внесення фіксованих платежів у розмірі 337,98 дол. США у чітко встановлений кредитним договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. У разі невиконання ОСОБА_3 письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним у тридцятиденний строк банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, відповідно до чинного законодавства України та умов договору іпотеки чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов'язання за цим договором та/або пред'явити позов до відповідача та задовольнити свої вимоги з будь-якого майна ОСОБА_3

24 липня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень № 5 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого сторони домовились про таке: відповідач сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних за період від дати укладення договору кредиту до 24 липня 2009 року включно; 7 % річних за період користування кредитом з 25 липня 2009 року до 09 липня 2010 року; 10 % річних за період користування кредитом з 10 липня 2010 року до 09 липня 2011 року; 9,82 % річних за період користування кредитом з 10 липня 2011 року до 06 червня 2032 року; відповідач зобов'язався починаючи з 10 вересня 2009 року здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за період користування кредитом шляхом внесення фіксованих платежів у розмірі 276,44 дол. США у чітко визначений термін - 10 числа кожного місяця; починаючи з 10 серпня 2010 року - у розмірі 348,69 дол. США та з 10 серпня 2011 року - у розмірі 344,28 дол. США.

21 вересня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень № 6 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, відповідно до умов якого сторони домовилися, що у разі внесення відповідачем коштів для здійснення дострокового погашення частини заборгованості за кредитом або дострокового погашення всієї заборгованості за кредитом ОСОБА_3 зобов'язався внести грошові кошти для забезпечення сплати банку комісії за дострокове погашення заборгованості за кредитом на рахунок № 2620.1.0740146.03 одночасно з перерахуванням суми дострокового погашення кредиту; сума комісії нараховується та сплачується в гривні за курсом Національного банку України, встановленим на дату здійснення дострокового погашення заборгованості за кредитом.

07 липня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень № 6/1 до кредитного договору від 07 червня 2007 року № 2001/0607/71-023, згідно з яким сторони домовились про таке: відповідач сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 7 % річних за період користування кредитом з 08 липня 2010 року до 09 липня 2010 року; 10% річних за період користування кредитом з 10 липня 2010 року до 09 липня 2011 року; 9,82 % річних за період користування кредитом з 10 липня 2011 року до 06 червня 2032 року.

АКБ «ТАС-Комерцбанк» свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав та надав відповідачу кредит в розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

ОСОБА_3 кредит отримав, але свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 39 744,90 дол. США, що за курсом Національного банку України на 28 липня 2015 року становить 876 863,03 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 35 046,83 дол. США, що за курсом Національного банку України на 28 липня 2015 року становить 773 212,91 грн; заборгованість за відсотками - 4 698,07 дол. США, що за курсом Національного банку України на 28 липня 2015 року становить 103 650,13 грн.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними кредитним та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач набув право вимоги від відповідача повного, належного та реального виконання обов'язків за вказаними договорами.

Позивач, звертаючись до суду, крім вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, заявив окрему вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, на яке звертається стягнення, яка фактично випливає з вимоги про звернення стягнення.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, а у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 12 договору іпотеки передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1 за рішенням суду; 12.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 12.3 згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Підпунктом 12.3.1 договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Суд першої інстанції вищевикладеного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за рішення суду, оскільки статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

При цьому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги є частково обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, помилково відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на квартиру (предмет іпотеки) з тих підстав, що це суперечитиме нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, відповідно до статті 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» він має тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-333цс15.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольнивши позов у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру (предмет іпотеки) з тих підстав, що в разі задоволення позову в частині визнання права власності відбудеться примусовий перехід права власності на спірне нерухоме майно до іпотекодержателя, оскільки право власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення, які оскаржуються, підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: В. І. Журавель А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик