Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 552/5479/15-ц

провадження № 61-5031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області КонозВіталій Миколайович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду

м. Полтави від 04 листопада 2016 року у складі судді Самсонової О. А. та ухвалу Апеляційногосуду Полтавської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Скарга мотивована тим, що згідно з виконавчими листами, виданими Київським районним судом м. Полтави від 10 січня 2012 року та від 29 жовтня 2015 року з відкритого акціонерного товариства «Бурова компанія «Букрос» (далі -

ВАТ БК «Букрос») на його користь стягнуто заробітну плату у розмірі 34 246,91 грн та 26 838,44 грн відповідно. Зазначав, що судові рішення не були виконані в установлений двомісячний термін, передбачений пунктом 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказуючи на умисність дій державного виконавця щодо невиконання судових рішень, заявник просив визнати бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

Коноза В. М. по виконанню рішень за виконавчим листом від 05 листопада

2013 року про стягнення коштів на його користь з ВАТ БК «Букрос» у розмірі

61 86,35 грн неправомірною. Зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

Конуза В. М. виконати рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що у повному обсязі рішення про стягнення з ВАТ БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 заборгованості не виконані, оскільки обидва виконавчі провадження перебувають на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у складі зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з ВАТ БК «Букрос», у якому державним виконавцем здійснюються заходи, спрямовані на примусове виконання рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2016 року ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду про те, що у повному обсязі рішення про стягнення з ВАТ БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 не виконані не через бездіяльність державного виконавця, а з об`єктивних причин. При цьому зазначив, що виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» проводяться, грошові кошти, що підлягають стягненню на користь

ОСОБА_1, у зведеному виконавчому провадженні повертаються в порядку черговості.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що державний виконавець вчиняє умисні дії задля невиконання рішень. Суди не перевірила доводів заявника про те, що у власності боржника перебуває 97 законсервованих нафтових скважин, проте державним виконавцем не вжито жодних заходів щодо реалізації хоча б однієї скважини та іншого майна.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесеннязмін до Господарськогопроцесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексуУкраїни, Кодексу адміністративногосудочинства України таінших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішенняу цивільних справах, які подані ірозгляд яких незакінчено до набраннячинності цією редакцієюКодексу, передаються доКасаційного цивільного судута розглядаються спочаткуза правилами, щодіють після набраннячинності цією редакцієюКодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно з виконавчим листом, виданим 10 січня

2012 року Київським районним судом м. Полтави, з ВАТ БК «Букрос» на користь

ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати та листкам непрацездатності у розмірі 13 454,81 грн та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 19 792,10 грн, моральну шкоду у розмірі

1 тис. грн, а всього 34 246,91 грн.

За вказаним виконавчим листом постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 19 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження № 39390136.

Постановою державного виконавця від 27 серпня 2013 року виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження № 39211238.

Відповідно до постанови начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

від 25 жовтня 2013 року зведене виконавче провадження про стягнення заборгованості з ВАТ БК «Букрос» передано до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Полтавській області.

Також судами встановлено, що постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

від 04 листопада 2015 року за виконавчим листом № 552/5479/15-ц, виданим

29 жовтня 2015 року Київським районним судом м. Полтави, відкрито виконавче провадження № 49201997.

Згідно вказаного виконавчого документа з ВАТ КБ «Букрос» на користь ОСОБА_1 стягнуто проіндексовану заробітну плату за рішенням суду у розмірі 26 839,44 грн.

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській областівід 04 листопада 2015 року виконавче провадження № 49201997 також приєднано до зведеного виконавчого провадження № 39211238.

Отже, виконавчі провадження № 39390136 та № 49201997 щодо стягнення коштів з ВАТ БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 перебувають на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у складі зведеного виконавчого провадження № 39211238 про стягнення заборгованості з ВАТ БК «Букрос».

До зведеного виконавчого провадження № 39211238 включено виконавчі провадження про стягнення заборгованості з ВАТ БК «Букрос» на загальну суму 11 077 230,29 грн на користь фізичних осіб, юридичних осіб та держави, у тому числі 70 виконавчих проваджень на суму 1 415 923,43 грн заборгованості по заробітній платі.

Згідно з частини п'ятої статті 124 Конституції України (у редакції на час розгляду справи) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України (у редакції на час розгляду справи) до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 14 ЦПК України

2004 року, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішень, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи суду.

Отже, якщо рішення суду не виконано, а заходи, здійснені державним виконавцем, не є вичерпними, то вважати, що державний виконавець діяв у межах закону не можна.

Однак апеляційний суд, у порушення вимог статей 212 - 214, 315, 383, 386 ЦПК України 2004 року, на зазначені вище положення закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області вживались всі передбачені законодавством дії, спрямовані на примусове виконання рішень суду про стягнення з ВАТ БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 заробітної плати.

При цьому, апеляційний суд не дав оцінку тому, чи було забезпечено виконання рішень, за якими видано виконавчі листи від 10 січня 2012 року та від 29 жовтня 2015 року; не з'ясував, чи вчинялись державним виконавцем всі належні виконавчі дії щодо стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати, та дійшов до передчасного висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішень суду про стягнення заборгованості із заробітної плати протягом тривалого періоду часу, з 2012 року по 2016 рік.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк