АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

04 червня 2018 року

м. Харків

справа № 638/2077/17

провадження № 22ц/790/2059/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Котелевець А.В.

суддів - Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року в складі судді Омельченко К.О.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з 1997 року до 2014 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час сумісного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дочка проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Вона має фінансову можливість придбати путівку до країн Туреччини та Єгипту для себе та своєї доньки, зокрема на період літніх канікул з 01 червня 2017 року по 01 жовтня 2017 року включно. Однак на неодноразові звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон отримувала відмову, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітньої дочки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон, зокрема, до Туреччини та Єгипту у період з 25 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року разом з нею.

11 травня 2017 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подав письмові заперечення на позов.

Заперечення мотивовані тим, що твердження позивача про те, що він відмовляє у виїзді дитини за кордон, не відповідає дійсності. З 11 жовтня 2014 року сума його втрат на дитину склала 263 901 грн. 00 коп., тобто за 16 місяць в середньому 16 000 грн. 00 коп. на місяць. Він регулярно відвідує дитину в шкільному закладі. Позовні вимоги ОСОБА_1 не містять чіткого визначення конкретної країни, до якої буде вивезено дитину, та конкретного проміжку часу, протягом якого дитина буде знаходитись за кордоном, та розраховані на майбутнє. Визначення тривалого періоду є порушенням його прав та прав дитини, оскільки частина цього періоду припадає на період навчання. Крім того, на розгляді в суді першої інстанції перебуває справа за його позовом про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, позовні вимоги стосуються також надання йому дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оформлення закордонного паспорту. При цьому, посилався на правові позиції, що містяться в ухвалах Верховного Суду України від 14 липня 2010 року у справі № 6-23132св09, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-23509ск15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-33303ск15.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди батька ОСОБА_2 малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до країн Туреччини та Єгипту у період з 25 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року разом з матір'ю ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьки не можуть дійти згоди щодо позасудового врегулювання спору стосовно надання батьком дитини дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон. Ненадання дозволу на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон разом з матір'ю з метою відпочинку та духовного розвитку порушує права та інтереси дитини.

23 лютого 2018 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду першої інстанції на економічну ситуацію в країні та курс гривні по відношенню до долара США в аспекті даних правовідносин є незрозумілим; неможливість позивача чітко визначитись з позовними вимогами та сформулювати їх свідчить про те, що ОСОБА_1 не має реального наміру та реальної можливості фактично забезпечити дитині відпочинок за межами України; зміна країни місцезнаходження дитини неможлива без узгодження з іншим подружжям, разом з тим визначення судом першої інстанції тривалості перебування дитини за кордоном з 25 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року значно звужує його права як батька на спілкування з дитиною, адже за вказаний період дитина без відома батька може неодноразово вивозитися за кордон; позивач допускає систематичні порушення його прав на спілкування та участь у виховані дитини; доказів того, що він заперечує проти виїзду дитини за кордон, матеріали справи не містять, в той же час він вже давав таку згоду на виїзд дитини до Німеччини в м. Мюнхен.

02 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечення мотивовані тим, що судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення на підставі належним чином оцінених доказів.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1997 року до 2014 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час сумісного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХП «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, правові підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд з України без згоди батька ОСОБА_2 малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до країн Туреччини та Єгипту у період з 25 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року разом з матір'ю ОСОБА_1 відсутні.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються квитанцією № 3605304 від 22 лютого 2018 року в розмірі 1 057 грн. 20 коп. (а. с. 148 т. 1).

Оскільки апеляційна скарга підлягає замовленню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові, позивач не звільнена від сплати судового збору, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 057 грн. 20 коп. (одна тисяча п'ятдесят сім грн. 20 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 06 червня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

О.Ю.Тичкова