АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2018 року м. Одеса

справа №521/4833/17

провадження №22-ц/785/1697/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року у складі судді Лічмана Л.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та розподіл спільно нажитого майна (т.1 а.с.3-5).

Позов мотивовано тим, що з 2006 року по серпень 2014 року він з ОСОБА_3 проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народився син ОСОБА_7. Під час спільного проживання, у жовтні 2013 року вони придбали на ім'я ОСОБА_3 нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_7

Вважаючи, що зазначену квартиру він і відповідачка придбали за спільні кошти під час спільного проживання, тому ця квартира є спільною сумісною власністю, позивач ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання його і ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2006 р. по серпень 2014 р. та визнати за ним право власності на 1/2 частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на те, що вона не проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вони не вели спільного господарства у період з 2006 по 2014 роки. При цьому ж зазначила, що спільний побут їх пов'язував лише один рік: з 2008 р. по 2009 р., а квартиру АДРЕСА_2 вона придбала за допомогою коштів її батьків, позичених коштів та власних збережень (т.1 а.с.66-69).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково (т.1 а.с.165-168, 208).

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по березень 2007 року, з січня 2008 року по січень 2009 року, з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що зазначену квартиру сторони придбали за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, та за спільні грошові кошти з метою сумісного, окремого від батьків, проживання. Перерви у спільному проживанні однією сім'єю пояснювались народженням дитини та необхідністю догляду за нею за допомогою матері ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.175-180).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував, що з січня 2009 року вона з позивачем не проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а спірну квартиру вона придбала за власні та запозичені кошти, тому рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

У статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяв на час розгляду справи в суді першої інстанції) визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом установлено, що в 2006 році ОСОБА_1, знаходячись в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, познайомився з ОСОБА_3

20 лютого 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірваний (т.1 а.с.77).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідач ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_10, батьком якого у свідоцтві про народженні зазначено ОСОБА_1 (т.1 а.с.6).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в період з 2006 року по березень 2007 року, з січня 2008 року по січень 2009 року, з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, суд не звернув уваги на ту обставину, що ОСОБА_1 у період з 2006 року по березень 2007 року знаходився з ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 20 лютого 2007 року (т.1 а.с.77).

З урахуванням вимог ст.74 СК України зазначені обставини виключають можливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по березень 2007 рік.

Судом установлено, що позивач на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції, що діяв на час розгляду справи в суді першої інстанції) надав суду належні і допустимі докази на підтвердження проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 з січня 2008 року по січень 2009 року (зазначений період був визнаний відповідачкою) та з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року, наявність спільного побуту, спільних друзів, спільний відпочинок, спілкування сторін з батьками і дитиною ОСОБА_1 від першого шлюбу, що було підтверджено, зокрема, показаннями свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, що є сусідами по АДРЕСА_8 і ОСОБА_9, яка є колишньою дружиною позивача, ОСОБА_8, яка є сестрою позивача; копією позовної заяви ОСОБА_3 про стягнення аліментів, в якій визнано зазначений факт (т.1 а.с.8-9), довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації від 09 березня 2017 року, з якої вбачається що 03 вересня 2010 року за адресою мешкання позивача (АДРЕСА_4) був зареєстрований син сторін по справі ОСОБА_10 (т.1 а.с.30), свідоцтвом про народження ОСОБА_7 (т.1 а.с.15), довідкою Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» № 174 комбінованого типу ОМР від 15 листопада 2017 року (т.2 а.с.5), довідкою Одеської загальноосвітньої школи № 60 від 01 березня 2018 року (т.2 а.с.4), медичною карткою амбулаторного хворого № 9387/10 на ім'я ОСОБА_7 (т.2 а.с.6-11), фотокартками (т.2 а.с.12-15).

Колегія суддів погоджується с висновками суду першої інстанції, що з січня 2008 року по січень 2009 року та з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов'язки притаманні подружжю.

Перерви у спільному проживанні однією сім'єю пояснювались народженням дитини, необхідністю догляду за нею за допомогою матері ОСОБА_3, яка проживає у м.Ізмаїлі.

Встановивши, що 29 жовтня 2013 року, тобто у період спільного проживання, за спільні кошти з метою задоволення потреб сім'ї, зокрема для сумісного, окремого від батьків проживання, була придбана квартира АДРЕСА_1, та складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною вартістю 190200 грн., суд першої інстанції обґрунтовано визнав це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 10-11,82-84).

При цьому, судом установлено, що позивач заробляв приватними перевозками на машині, проти чого не заперечувала і відповідачка (т.1 а.с.113,114,117), а ОСОБА_3 працювала у кредитній спілці «Промислово-фінансова спілка № 1», ТОВ «Диаман», ТОВ «Вим-Сервис» (т.1 а.с.70-72,146-148).

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання відповідачки на те, що протягом 2011-2013 років вона проживала у селищі «Авангард» на підставі договорів оренди квартири, яка належить ОСОБА_14, копію розписки про отримання нею у ОСОБА_14 в борг 10 000 доларів США від 25 жовтня 2013 року, а також показання свідків ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_16 і ОСОБА_17 в цій частині і в частині походження коштів, за які була придбана спірна квартира. Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені договори оренди квартири та розписка були складені для підтвердження заперечень ОСОБА_3, про що свідчить неналежним чином оформлені договори оренди та не надання суду оригіналу розписки.

Судом надана оцінка показанням свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_3 (мати відповідачки, яка була допитана в суді апеляційної інстанції), які суперечать обставинам встановленим судом.

Доводам ОСОБА_3 про те, що в її позовній заяві про стягнення аліментів з ОСОБА_1, поданої до суду у січні 2017 року її представником ОСОБА_18, останньою помилково зазначено період спільного з ним проживання, ведення спільного господарства та перебування в громадянському шлюбі (з 2006 року до 08 серпня 2014 року), суд першої інстанції також надав належну оцінку. При цьому судом правильно враховано те, що:

-зміни до зазначеної позовної заяви були внесені ОСОБА_3 тільки після отримання нею позовної заяви ОСОБА_1 по даній справі,

-вказані в позовній заяві про стягнення аліментів обставини, представник міг дізнатися лише зі слів ОСОБА_3

Погоджуючись із зазначеним висновком, апеляційний суд не приймає до уваги нотаріально посвідчену 18 травня 2018 року заяву ОСОБА_18 щодо невірно зробленого нею висновку з наданої довірителем інформації про період підтримання сторонами стосунків, який вона, не узгоджуючи з ОСОБА_3, виклала в тексті позовної заяви про стягнення аліментів (т.2 а.с.35).

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції доказів про те, що спірна квартира була придбана за особисті гроші ОСОБА_3, які отримані:

-від продажу квартири АДРЕСА_5, на підтвердження чого надано договір дарування квартири від 05 червня 2013 року та розписку ОСОБА_3 про отриманні 16 000 доларів США в рахунок сплати вартості зазначеної квартири (т.1 а.с.150-152, 153);

-від продажу частини квартири АДРЕСА_6, на підтвердження чого надано договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2013 року (т.1 а.с.154-155);

-у борг від ОСОБА_14 за розпискою від 25 жовтня 2013 року (т.1 а.с.76).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Тому, договір дарування квартири від 05 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_19, та відповідна розписка про отримання грошей не є належними доказами по справі у розумінні ст. 58 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року) з огляду на те, що договір дарування в установленому законом порядку не визнано удаваним.

Договір купівлі-продажу від 28 грудня 2013 року квартири в місті Ізмаїл, що належала на праві власності відповідачці ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_3, укладений після придбання спірної квартири.

Розписка ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_14 в борг 10 000 доларів США від 25 жовтня 2013 року ні є належним доказом, оскільки оригінал розписки суду наданий не був, а показання свідка ОСОБА_14 про неповернення їй боргу суперечать твердженням ОСОБА_3 про продаж у 2013 році квартири у м.Ізмаїл для повернення боргу ОСОБА_14 Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що складання зазначеної розписки робилось удавано задля підтвердження заперечення ОСОБА_3

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, викладену ним 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, є необґрунтованим, з огляду на те, що вона не може бути застосовна до виниклих правовідносин між сторонами, оскільки правовідносини у зазначеній постанові були врегульовані ЦК УРСР 1963 року та Законом України «Про власність», які втратили чинність.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до правильного висновку, що спірна квартира, набута сторонами за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, інший правовий режим цієї квартири не встановлено письмовим договором між ними.

Правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов'язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов'язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих неспростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10.01.2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15.02.2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12.03.2009 року, п.62).

Оцінюючи факти спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в їх достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Тому, позиція відповідачки щодо не проживання однією сім'єю з відповідачем та купівлі спірної квартири за її особисті кошти без належного її підтвердження, колегією суддів до уваги не приймається.

Матеріали справи дають можливість колегії суддів «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що сторони спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а спірна квартира є їх спільною сумісною власністю.

Розглядаючи це питання в контексті оцінки доказів за принципом «внутрішнього переконання», відповідно до ст. 89 ЦПК України, що, на думку колегії суддів, наближається до стандарту доведення «поза розумним сумнівом», факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та придбання за спільні кошти спірної квартири оцінюється судом з точки зору допустимості засобів доказування, належності та достовірності такого доказу.

ОСОБА_1 надав суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, а відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні, з виключенням з мотивувальної та резолютивної частин висновків суду про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по березень 2007 року.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду висновки про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по березень 2007 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков