Справа № 583/1399/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в особі:

головуючого судді КОВАЛЬОВОЇ О.О.

при секретарі АРТЕМЕНКО О.С.

з участю осіб, що беруть участь у розгляді справи: позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, з фіксацією розгляду справи технічним комплексом «Акорд», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації та проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації вул. Охтирська, 11-а, с. Кудряве Охтирського району Сумської області, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_5, місце реєстрації вул. Лозового, 87 с. Пологи Охтирського району Сумської області, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_3)

про виселення з квартири

встановив:

20.04.2018 року до суду звернулася позивачка з позовом. Вимоги мотивувала тим, що проживає в двокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1. Разом з нею в проживають донька позивачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, і ОСОБА_5. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають в спірній квартирі без реєстрації та без згоди позивачки. Проживання з відповідачами разом є нестерпним, оскільки останні зловживають алкогольними напоями, влаштовують сварки та бійки, принижують позивачку перед родичами та сусідами, приводять до квартири своїх друзів, разом вживають спиртне, при дитині нецензурно висловлюються. Весь час працює телевізор, крики, шум, що не дає можливості спокійно жити в квартирі. Неодноразово позивачка зверталась до поліції із заявами в звязку з неправомірними та насильницькими діями з боку ОСОБА_5 відносно неї. Крім того відповідачі жодним чином участі не беруть участь в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдають позивачці матеріальних витрат. Кожен з відповідачів має своє житло та місце реєстрації, але відмовляють у проханні виїхати з квартири. Крім позивачки співвласниками спірної квартири, крім позивачки, є ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, позивачка єдина, хто зареєстрований за даною адресою.

Посилаючись на викладене, позивачка просила виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі, будучи належним чином сповіщеними про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, оскільки їх інтереси в суді представляє представник професійний адвокат ОСОБА_3

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти заявлених вимог, про що подав відзив, зазначив, що позивачка зловживає спиртними напоями і доволі часто зявляється дома з тілесними ушкодженнями. ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі як співвласник квартири, а ОСОБА_5, як особа, яка є членом її сім»ї, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення учасників справи та надані докази, оцінивши їх, виходив з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 04.12.2018 року № 147886210 ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_9 на праві спільної власності належить 5/6 частки квартири АДРЕСА_3, на підставі свідоцтва про право власності № 660 від 21.12.1998 року та 1/6 частки квартири належить ОСОБА_10 на підставі договору дарування 1-123, завіреного державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_11

З паспорту громадянина України на ім.»я позивачки та з довідки ПП «БАЗИС» від 16.02.2018 року № 195 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що зареєстрована позивачка /а.с. 9, 10/

Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до Охтирського ВП ГУНП в Сумській області з приводу неправомірних дій відносно неї з боку доньки ОСОБА_4, яка ображає нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою позивачці, та ОСОБА_5, в тому числі нанесення останнім їй тілесних ушкоджень, що підтверджується висновками ДОП Охтирського ВП ГУНП в Сумській області від 30.01.2018 року, від 01.02.2018 року, від 17.03.2018 року про припинення подальших перевірок по заяві позивачці, постановою про відмову в порушення кримінальної справи від 10.10.2012 року, листами-повідомленнями начальника Охтирського ВП (м. Охтирка) ГУНП в Сумській області. /а.с. 11-19/

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 дійсно 01.02.2018 року зверталася до КЗ «Охтирська центральна районна лікарня» з тілесними ушкодженнями, що підтверджується довідками КЗ «Охтирська ЦРЛ» від 26.02.2018р. № 631/4-1, від 21.03.2018 року № 877/4-1, довідкою лікаря ОСОБА_12 від 01.02.2018 року № 832, висновком рентгенографії від 01.02.2018р. № 965. /а.с. 20-22/

10.07.2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у виконкомі Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-БП № 133771 від 10.07.2018 року. /а.с. 73/

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що вона є донькою позивачки, співвласником спірної квартири, відвідує свою матір, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_8. Між матір»ю і сестрою ОСОБА_4 та її співмешканцем ОСОБА_5 часто відбуваються сварки на грунті особистої неприязні, вони виганяють один одного з квартири, але до спільної мови дійти не можуть. Був такий випадок, що ОСОБА_5 навіть і свідка виганяв з квартири.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13, пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачкою і часто чує сварки і крики з квартири позивачки серед ночі, погрози в бік позивачки.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14, пояснила, що вона є матірю позивачки, була свідком сварок між позивачкою і ОСОБА_5, Зі слів позивачки свідкові відомо, що онука ОСОБА_4 боїться свого чоловіка ОСОБА_5, і коли той бє ОСОБА_1, то вона за неї не заступається.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Зі змісту ст. 11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав можуть бути договори та інші правочини, а також такі права можуть виникати у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Частиною 1ст. 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне керування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд; укладати щодо свого майна будь-які угоди. Відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Тобто всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення прав.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст.317, 321, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати житлове приміщення для власних потреб.

Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири),якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом відповідачці ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності разом з позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_9 належить 5/6 частини квартири АДРЕСА_3, тобто позивач та відповідач є співвласниками вказаної квартири. Разом з цим положення ст. 116 Житлового кодексу України, на яке покликається позивачка, регулюють відносини між власником житлового приміщення та членами його сімї, які не є співвласниками такого приміщення, а за згодою власника користуються ним, а тому вказана норма закону не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 310 Цивільного кодексу України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до частини 1 ст. 373 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у спорах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, ст.ст. 71,72, 109, 110, 111 Житлового кодексу Української РСР.

Судом з достатньою повнотою встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності позивачці, відповідачці та іншим особам. Отже, ОСОБА_4 скористалась своїм право на проживання у спірній квартирі разом з членами своєї сімї: малолітньою донькою та ОСОБА_5, який є подружжям останньої.

За висновком суду факт відсутності реєстрації відповідачів в квартирі АДРЕСА_4, не вказує на те, що вони не мають права проживати в ній навіть за наявності іншого житла у власності.

Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права власності та користування квартирою, зокрема, шляхом виселення відповідачів, не відповідає характеру спірних правовідносин.

Доказів, які б спростовували встановлені у справі фактичні обставини і висновки суду, сторони не надали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 76-89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_15

Повний текст рішення виготовлений 13.12.2018 року