Провадження № 22-ц/802/273/18 Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

22.10.2018 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Iaw Debenture Trust Corporationp.l.c.» у розмірі 3 938 400, 00 (три мільйони дев'ятсот тридцять вісім тисяч чотириста) грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 (сто двадцять тисяч) євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь - яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичними особам), зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Iaw Debenture Trust Corporationp.l.c.» у розмірі 3 938 400, 00 (три мільйони дев'ятсот тридцять вісім тисяч чотириста) грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 (сто двадцять тисяч) євро, заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 3 938 400, 00 (три мільйони дев'ятсот тридцять вісім тисяч чотириста) грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000, 00 (сто двадцять тисяч) євро.

Свою заяву обґрунтовує тим, що загальновідомим є той факт, що 24.12.2013 року Україна, представлена Міністром фінансів України, який діяв у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, уклала трастовий договір з компанією "The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.", що, в свою чергу, є довірчим власником перед держателем зобов'язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) з 5-відсотковим зобов'язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов'язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20.12.2015 року. 16.12.2015 року Міжнародний валютний фонд (МВФ) розповсюдив офіційний прес-реліз, відповідно до якого виконавча рада МВФ ухвалила рішення стосовно статусу єврооблігацій України, держателем яких є Російська Федерація. Згідно офіційного прес-релізу МВФ, держателем вимоги, пов'язаної із єврооблігаціями на суму в 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) є Фонд національного добробуту Російської Федерації (ФНБ РФ). Згідно згаданого прес-релізу, облігація на суму в 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) була придбана ФНБ РФ на підставі рішення Уряду Російської Федерації з метою надання допомоги Україні. Отже, як випливає із зазначеного прес-релізу МВФ офіційно підтвердила, що держателем єврооблігацій є не компанія "The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.", а саме Фонд національного добробуту Російської Федерації. Зважаючи на те, що державою Україна, станом на 20.12.2015 року, не погашено основну суму та належні відсотки по відношенню до вищезазначеного зобов'язання 16.02.2016року Міністерство фінансів Російської Федерації, як держатель зобов'язання, через довірчого власника звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення Королівської Лави, м. Лондон, з позовом про повернення основної його суми та нарахованих відсотків, а тому можна зробити висновок, що внаслідок вказаного державного запозичення Російська Федерація вимагає від України повернення боргу в розмірі 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) та нарахованих відсотків. Статтею 128 ЦК РФ передбачено, що до об'єктів цивільних прав відносяться речі, включаючи гроші та документарні цінні папери, інше майно, в тому числі безготівкові грошові кошти, бездокументарні цінні папери, майнові права, результати робіт і надання послуг; охоронювані результати інтелектуальної діяльності і прирівняні до них кошти індивідуалізації (інтелектуальна власність), нематеріальні блага. Згідно ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі,гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної , творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Права вимоги за трастовим договором, укладеним 24.12.013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією "The Law Debenture Trust Corporationp.l.c." є майном, на яке можна звернути стягнення. За таких обставин, на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією "The Law Debenture Trust Corporationp.l.c." у розмірі 3 938 400 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000 евро необхідно накласти арешт, оскільки за рахунок цього майна відповідача може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, покликаючись на незаконність та необґрунтованість даної ухвали суду з підстав порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 149, 150, 153, 263 ЦПК України просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою її заяву задовольнити частково, а саме: накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України та компанією "The Law Debenture Trust Corporation p.I.e." у розмірі 3 938 400, 00 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000,00 євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичними особам); зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24.12.2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією "The Law Debenture Trust Corporation p.I.e." у розмірі 3 938 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000,00 євро; заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 3 938 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000,00 євро; в частині заборони Національному банку України, його посадовим та/або службовим особам здійснювати будь - які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 3 938 400,00 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120 000,00 євро - відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування запропонованих заходів забезпечення позову може призвести до невиправданого втручання у господарську, економічну, фінансову міжнародну діяльність держави та суб'єктів міжнародних відносин у виконанні державними органами влади України своїх конституційних функцій, чого суд здійснити не вправі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними ґрунтуються на дійсних обставинах справи та відповідних нормах процесуального закону, а тому з ними повністю погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено, що Луцький міськрайонний суд Волинської області, як суд загальної юрисдикції, розглядає цивільно-правовий спір, що виник в цій справі між фізичною особою та державою Російська Федерація.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується в тому числі і накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709ІV встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок та застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати позивач виходять за межі даного цивільного спору.

Застосування таких видів забезпечення позову, як зупинення здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення, заборона КМУ, Міністерству фінансів України, Державному казначейству, пов'язаних із згаданими платежами є втручанням в діяльність органів державної влади, суб'єктів господарювання, які не є відповідачами по даній справі.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову і колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам. Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді