Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

місто Київ

справа № 705/4900/14-ц

провадження № 61-23725св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Коваля А. Б. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л., Нерушак Л. В. в частині первісного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі квартири у власність іпотекодержателя,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) у серпні 2014 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 102, 92 грн; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 57 102, 92 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 17 вересня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 362-0184002/ФКВ-08, згідно з умовами якого ТОВ «Укрпромбанк» надало позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 15 000, 00 дол. США з оплатою відсотків у розрахунку 13, 30 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 17 вересня 2008 року до 18 вересня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 17 вересня 2008 року № 362-0181002/Zфквіп-08, згідно з умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Між ТОВ «Укрпромбанк», НБУ та АТ «Дельта Банк» 30 червня 2010 року укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до пункту 4.1. якого в порядку, обсягах та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечували виконання кредитних зобов'язань перед НБУ, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, зокрема згідно з пунктом 4.2. до АТ «Дельта Банк» перейшло (відступлене) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, про що неодноразово повідомлялася банком, у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором. Проте зобов'язання й надалі не виконувались належним чином, тому станом на 22 липня 2014 року існувала заборгованість у розмірі 57 102, 92 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року, позов банку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року № 362-0181002/ФКВ-08 у розмірі 57 102, 92 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати на оплату судового збору в розмірі 571, 03 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на зазначені судові рішення задоволено частково, скасовано рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляд цивільних і кримінальних справ зазначив, що стягнення заборгованості за судовим рішенням не позбавляє кредитора права звернути стягнення на погашення заборгованості на передане в іпотеку майно. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що у позичальника існує прострочена заборгованість зі сплати кредиту й відсотків за користування ним, іпотека є способом забезпечення виконання зобов'язань. Суди не з'ясували фактичні обставини, що підлягали встановленню, зокрема, чи завдає порушення основного зобов'язання боржником збитки іпотекодержателю, чи змінює його обсяг прав, оскільки відсутність такого може бути підставою для відмови у задоволенні позову про дострокове стягнення на предмет іпотеки.

Під час нового розгляду справи судом першої інстанції банк уточнив позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, просив стягнути з ОСОБА_3 достроково суму кредиту та прострочену заборгованість у розмірі 91 966, 44 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру

АДРЕСА_1, із заставною вартістю 218 400, 00 грн, згідно з підпунктом 2.3.1. договору іпотеки від 15 лютого 2012 року № 362-0181002/Zфквіп-08, що належить ОСОБА_4, шляхом передачі квартири у власність ПАТ «Дельта Банк»; солідарно стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку витрати зі сплати судового збору у розмірі 571, 03 грн.

У заяві про уточнення позовних вимог банк, визначаючи підстави цього позову, зазначив про укладення кредитного договору 15 лютого 2012 року № 362-0181002/ФКВ-08 між ПАТ «Дельта Банк» та позичальником про надання кредиту у розмірі 90 457, 48 грн зі сплатою відсотків у розрахунку 13, 30 % річних за весь час користування кредитом на строк з 17 вересня 2008 року до 18 вересня 2016 року. На забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 15 лютого 2012 року уклали договір іпотеки

№ 362-0181002/Zфквіп-08.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 38, 44, 512-519, 526, 530, 536, 589, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, статті 35, 37, 39, 41 Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_3 у грудні 2015 року звернулась із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання нікчемними окремих пунктів кредитного договору, стягнення незаконно отриманих грошових коштів, просила визнати нікчемними пункти 1.6 та 2.9 кредитного договору про сплату на користь банку комісії за надання кредиту в розмірі 1, 5% від суми кредиту в день його отримання; пункти 1.7 та 2.10 про сплату на користь банку комісії за надання кредиту в післяопераційний час в розмірі 100, 00 грн з моменту укладення договору, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3; стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 незаконно отримані грошові кошти у розмірі 2 660, 73 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі квартири у власність відмовлено. Також судом у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання нікчемними окремих пунктів кредитного договору, стягнення незаконно отриманих коштів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом касаційної інстанції рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 57 102, 92 грн не скасовано, набрало законної сили, а тому збільшення суми заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором із 57 102, 92 грн до 91 966, 44 грн суд першої інстанції вважав безпідставним (том ІІ а.с. 203).

За рішенням суду позовна вимога ПАТ «Дельта Банк» в у первинній редакції про звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_4 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження не підлягає задоволенню відповідно до положень Закону України «Про іпотеку». У розумінні статті 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою у частині шостій статті 38 цього Закону. Тобто суд зобов'язаний зазначити у рішенні початкову ціну предмета іпотеки, а у зазначеному випадку це неможливо, оскільки ПАТ «Дельта Банк» такої оцінки до суду не надано.

Суд першої інстанції зробив також висновок, що не підлягає задоволенню уточнена позовна вимога ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Згідно з умовами підпункту 7.4.1. договору іпотеки передбачається перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Окрім того, цим же пунктом передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.У судовому засіданні банк не надав належних доказів наявності чи відсутності згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

ПАТ «Дельта Банк» заявив про застосування наслідків пропуску ОСОБА_3 строку загальної позовної давності для подання зустрічного позову, яка врахована судом, у зв'язку з чим у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд першої інстанції не встановив поважності причин пропуску строку звернення до суду із зустрічним позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (том ІІ а.с. 257).

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. ПАТ «Дельта Банк» суду не було надано будь-яких об'єктивних доказів щодо оцінки предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, проведеної сертифікованим суб'єктом оціночної діяльності, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні. Оскільки не визначена оціночна вартість предмета іпотеки, відсутні об'єктивні передумови з'ясування питання щодо співмірності розміру заборгованості позичальника за основним зобов'язанням із вартістю іпотечного майна. Суд першої інстанції правильно зазначив в своєму рішення, що зі сторони ПАТ «Дельта Банк» суду не було надано належних та допустимих доказів завдання йому як іпотекодержателю збитків у зв'язку із порушенням боржником ОСОБА_3 основного зобов'язання, так само як й доказів того, чи змінює таке порушення прав банку як іпотекодержателя.

У частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі банку права власності на предмет іпотеки; ухвалити нове рішення про задоволенні позову; вирішити питання про розподіл судових витрат під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що апеляційний суд під час розгляду спору досліджував кредитним договір від 17 вересня 2008 року

№ 362-0181002/ФКВ-08, укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3, незважаючи на те, що банк не є стороною за цим кредитним договором, як й не є стороною за договором іпотеки від 17 вересня 2008 року

№ 362-0181002/Zфквіп-08, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 Спір між банком, позичальником та іпотекодавцем виник з інших правовідносин за кредитним договором від 15 лютого 2012 року

№ 362-0181002/ФКВ-08 та за договором іпотеки від 15 лютого 2012 року № 362-0181002/Zфквіп-08, що апеляційним судом не враховано. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором у неї утворилась заборгованість у розмірі 91 966, 44 грн, що і є фактично збитками, заподіяними бездіяльністю позичальника. Ухвалення судом першої інстанції рішення від 26 вересня 2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2008 року не звільняє позичальника від виконання зобов'язань за кредитним договором від 15 лютого 2012 року. Незважаючи на те, що суд першої інстанції надавав можливість врегулювання спору в позасудовому порядку, ОСОБА_4 не надала згоди на укладення з банком договору про задоволення майнових вимог, а тому банк наполягав на задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили відхилити касаційну скаргу, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без змін. Відповідачі зазначили, що кредитний та іпотечний договори, укладені з банком 15 лютого 2012 року, не були предметом дослідження під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій у 2014-2015 роках. Копії цих договорів додані до матеріалів справи відповідачами разом із запереченнями проти первісного позову. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року є законними, обґрунтованими, підтверджені належними доказами, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути скасовані.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 30 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 вересня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ 362-0181002/ФКВ-08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 000, 00 дол. США зі сплатою 13, 30 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 17 вересня 2008 року між названим банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 362-0181002/Zфквіп-08, предметом якого є квартира № 6 на вул. Урицького, 75-А у м. Умані, Черкаської області.

30 червня 2010 року ТОВ «Укрпромбанк», НБУ та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, в тому числі, щодо стягнення заборгованості за названим кредитним договором, укладеним з відповідачем, відбулася заміна кредитора в основному та забезпечувальних зобов'язаннях, відповідно, ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором у кредитних зобов'язаннях, що існують з відповідачами, та належним позивачем у справі.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 22 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 57 102, 92 грн, яка стягнута із ОСОБА_3 на користь банку ПАТ «Дельта Банк» згідно з рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року. Рішення суду в частині задоволених вимог набрало законної сили у передбаченому законом порядку.

Верховним Судом враховано, що згідно із заявою, поданою до суду 16 жовтня 2015 року, позивач змінив предмет позову (том І а.с. 148). У рахунок погашення існуючої у ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2008 року № 362-0181002/ФКВ-08 ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, заставною вартістю 218 400, 00 грн, згідно з пунктом 1.3 договору іпотеки, що належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на праві власності, на трикімнатну квартиру № 6 в будинку № 75-а на вул. Урицького в м. Умані Черкаської області, шляхом передачі цієї квартири у власність ПАТ «Дельта Банк».

У підпункті 7.4.1 договору іпотеки від 15 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 передбачено перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Цим же пунктом договору передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується положеннями ЦК України, Закону України «Про іпотеку», іпотечного договору.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених у статті 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання, а також порядок застосування кожного визначеного способу захисту (судовий або позасудовий).

У пункті 7.4 договору іпотеки його сторони домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, уклавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

У статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення

30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення цієї сторони та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

У чинному цивільному законодавстві можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності за рішенням суду не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет

іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав для відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, висновок апеляційного суду, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим порядком захисту прав кредитора, є правильним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків, висловлених Верховним Судом України 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, 26 жовтня 2016 року у справі

№ 6-162цс16, підлягають відхиленню Верховним Судом, зважаючи на згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який застосовується за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Доводи ПАТ «Дельта Банк», що банк не є стороною кредитного та іпотечного договорів, укладених у 2008 році між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, підлягають відхиленню, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», НБУ та ПАТ «Дельта Банк», до банку перейшло право вимоги, в тому числі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачем, відбулася заміна кредитора в основному та забезпечувальних зобов'язаннях, а тому ПАТ «Дельта Банк» є належною стороною цих договорів. При цьому між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 15 лютого 2012 року укладено додаткову угоду до кредитного договору від 17 вересня 2008 року

№ 362-0181002/ФКВ-08, чим спростовуються доводи заявника, що банк не є стороною первісного договору кредиту, укладеного 17 вересня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3

Одночасно з наведеними висновками Верховний Суд встановив певні недоліки, допущені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, пов'язані з недослідженням новацій у структурі договірних зобов'язань сторін, що пов'язано з укладенням між сторонами кредитного договору та договору іпотеки від 15 лютого 2012 року в порядку статті 604 ЦК України. Це в цілому не впливає на правильність оскаржуваних судових рішень, оскільки такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем не передбачений законодавством до застосування у судовому порядку.

Встановлені формальні порушення, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не впливають на правильність постановлених рішень, мають характер формальних міркувань, а тому з урахуванням принципу процесуальної економії Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик