Справа №: 398/414/16-ц
провадження №: 2/398/48/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" травня 2018 р. м.Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді Голосеніної Т.В.,

з участю секретаря Шаповал І.Ф.,

в присутності відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу на суму 150 572 грн. 00коп., з яких 80000 грн. 00коп. - боргу за договором позики, 6844 грн. 00 коп. три відсотки річних, 63 758 грн. 00 коп. індексу інфляції.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12.01.2013 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого він передав у власність відповідачу 80 000 грн. 00коп. При фактичному отриманні вказаної суми відповідачем, у присутності свідка ОСОБА_4, була власноручно написана розписка, згідно якої остання зобовязалась повернути вказану суму до 28.03.2013 року, однак свої зобовязання не виконала.

Після закінчення встановленого договором позики строку повернення коштів, він набув права вимагати від ОСОБА_1 повернення боргу в сумі 80000грн.

Крім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу також з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Отже, позивач вважає, що оскільки розмір відсотків за користування коштами не був ними обумовлений, то він має право на отримання від відповідача трьох відсотків річних за користування позикою, які за його підрахунками за період з 01.04.2013 року по 05.02.2016 року становлять 6844грн. 00коп., а також відшкодування втрат від індексу інфляції за період з квітня 2013 року по грудень 2015 року включно на суму 63728грн. 00коп.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду, тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

15.09.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що боргову розписку від 12 січня 2013р. про одержання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 80000 гривень не писала і свій підпис у ній не ставила.

Вона ніколи не мала наміру брати в борг у ОСОБА_3 грошові кошти, як у вказаній сумі, так і в будь - який іншій, тому, відповідно, жодних коштів від останнього не отримувала.

Додана до первісної позовної заяви ксерокопія розписки від 12 січня 2013р. написана від її імені і підписана невідомою їй особою.

Тому вважає, що оскільки вона 12 січня 2013р. розписку про одержання від ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 80000 гривень власноручно не складала та свій підпис у цій борговій розписці не вчиняла, цей правочин, який, за доводами ОСОБА_3 є договором позики, її внутрішній волі не відповідає.

Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір позики, укладений у формі боргової розписки від 12.01.2013 року.

В судовому засіданні 20.12.2017 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 було надано заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення в справі до цього часу не прийняте і сума боргу йому не повернута, а отже і період, за який необхідно нарахувати три відсотки річних та інфляційні витрати, збільшився. Враховуючи зазначене, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики на суму 80000грн. 00коп., три відсотки річних за період з 01.04.2013 року по 20.12.2017 року на суму 11335грн. 00 коп. та інфляційні збитки за період з квітня 2013 року по листопад 2017 року на суму 101 752грн. 00коп.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 20.12.2017 року заяву ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду.

В судовому засіданні 26.02.2018 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 було надано відзив на позовну заяву ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог, в якому вона не погоджується з сумою інфляційних витрат та сумою судових витрат, які позивач просить стягнути з неї. При цьому зазначає, що розрахунок інфляційних витрат позивачем зроблено не виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення платежу, внаслідок чого до розрахунку не включені періоди, в яких мала місце не інфляція, а дефляція. Щодо судових витрат, то вважає, що їх необхідно покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, при цьому зобовязавши сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3, належно повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та його представника, збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_5 в судовому засіданні 26.02.2018 року підтримала первісний позов та пояснила, що не погоджується із зустрічним позовом, оскільки ОСОБА_1 посилається на те, що розписку та підпис в ній вчинено від її імені невідомою їй особою. Разом з тим, як свідчить висновок судово-почеркознавчої експертизи від 22.08.2017 року рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року виконано саме ОСОБА_1 Розписка написана ОСОБА_1 власноручно, складена у відповідності до усіх вимог законів, у ній зазначені дані обох сторін, а також те, що виконана вона без будь-якого примусу та з власної волі. З приводу розрахунку індексу інфляції зазначила, що ОСОБА_1 при розрахунку було допущено помилку: загальна сума боргу була помножена на індекс інфляції, разом з тим інфляційні втрати вираховуються за іншою формулою: необхідно загальну суму боргу помножити на індекс інфляції та відняти загальну суму боргу. Щодо витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн., які ОСОБА_1 сплатила як гонорар адвокату, то вважає, що позивачем не надано жодних необхідних доказів, окрім квитанції на вказану суму.

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнала, наполягала на тому, що кошти у ОСОБА_3 вона не брала і, відповідно, ніякої розписки не писала, а тому підтримує свою зустрічну позовну заяву.

В судовому засіданні позивач пояснила, що у 2012 році, коли їй потрібні були кошти, щоб зробити операцію її чоловікові, ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 з приводу отримання позики. На той час і вона, і її чоловік працювали у ОСОБА_3 Натомість ОСОБА_3 просив передати йому у користування її землю. 05.04.2012 року нею було підписано довіреність на імя ОСОБА_3, відповідно до якої вона уповноважила останнього бути її представником з питань, повязаних з управлінням, користуванням, реєстрацією договорів оренди щодо земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер :02:00065158, яка є її власністю. Її чоловікові ОСОБА_3 дав кошти в сумі 7000 грн. у рахунок майбутньої заробітної плати, вона жодних коштів від ОСОБА_3 не отримувала. ОСОБА_3 у 2013 році її теж змушував писати таку розписку, однак вона її не написала, на що ОСОБА_3 сказав, що все одно вона продала йому земельну ділянку, однак вона її не продавала, а тільки дала в оренду, підписавши довіреність на 3 роки, хоча недавно дізналась, що на 49 років. Коли вона в 2012 році писала розписку, то ОСОБА_4 знімав все на телефон, а інший свідок ОСОБА_6 взагалі не був присутній. До 2015 року ОСОБА_3 користувався землею і вона жодних претензій не предявляла, доки на її банківський рахунок не надійшли кошти на суму 12210 грн., у звязку з чим їй було перераховано субсидію. Звернувшись до ОСОБА_3 за розясненнями, отримала відповідь, що так треба.

Крім того, ОСОБА_3 користується її землею до цього часу, однак жодної орендної плати не платить.

Крім того, у 2012 році нею було складено заповіт, який посвідчено у Войнівській сільській раді, та відповідно до якого вона заповідала зазначену земельну ділянку дочці ОСОБА_3 ОСОБА_7

Вважає, що наявність запису у борговій розписці від 12.01.2013 року про можливість передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 викликає сумніви у її достовірності та підтверджує той факт, що вона боргову розписку не писала і позику у ОСОБА_3 не брала.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги за первісним позовом вона не визнає, зустрічний позов підтримує. При цьому зазначила, що ОСОБА_1 стверджує, що не писала розписку, хоча з боку ОСОБА_3 були спроби примусу. Оскільки ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 довіреність на право користування земельною ділянкою та склала заповіт, який нотаріально посвідчений, зазначена розписка є безпідставною.

11.12.2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про припинення довіреності і на даний час довіреність скасовано.

В матеріалах справи є висновок експерта, в якому зазначено, що розписка від 12.01.2013 року написана ОСОБА_1 Вони не довіряють зазначеному висновку експерта, однак на даний час подати клопотання про проведення повторної експертизи не мають змоги, оскільки зазначена процедура є оплатною, а ОСОБА_1, яка являється пенсіонером і отримує мінімальну пенсію, таких коштів немає.

Крім того, оскільки ОСОБА_3 стверджує, що розписка є фактично договором позики, то відповідно до законів України вона повинна відповідати вимогам до договору позики. Натомість в борговій розписці від 12.01.2013 року: не вказане ні місце її складення ні місце проживання ОСОБА_3, оскільки угоди за такими зобовязаннями виконуються за місцем проживання кредитора; вказані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6, однак відсутні дані про них: серія та номер паспорта, дата народження, адреса місця проживання та ін. Крім того, у разі якщо б ОСОБА_1 брала в борг кошти то в розписці повинна була б зобовязатись лише повернути борг, натомість майже весь текст розписки свідчить про те, що метою її складення було отримати належну ОСОБА_1 земельну ділянку.

Нещодавно, шляхом звернення до Державного реєстру прав на нерухоме майно вони зясували, що зазначена земельна ділянка оформлена за договором емфітевзису на користь ТОВ «ЛВК Груп», засновником якого є ОСОБА_3 Договір оформлено на 300 років за довіреністю, тобто ОСОБА_1 сама землю у власність не передавала. Однак, ОСОБА_1 надавала довіреність на імя ОСОБА_3 та ще двох осіб для укладення договору оренди землі, але аж ніяк не емфітевзису.

Оскільки, у відповідності до положено ЦПК України висновок експерта не має вирішального значення для суду, просить оцінити докази в сукупності, в тому числі пояснення ОСОБА_1 про те, що вона зазначеної розписки не писала.

Крім того, у разі якщо суд прийде до висновків, що є підстави для задоволення позову, то просить врахувати, що документами підтверджено, що на момент складання розписки зареєстрованим місцем проживання кредитора було с.Войнівка, вул. Чапаєва, 13, а відповідно до позовної заяви АДРЕСА_1. Позивачем за первісним позовом також не надано жодних доказів, що він в період з 28.03.2018 року і до цього часу звертався до ОСОБА_1 з приводу повернення боргу, чи повідомляв про зміну місця проживання. За даних обставин, якщо все таки допустити, що ОСОБА_1 писала розписку та отримувала кошти, то повернути кошти кредитору змоги не мала, а тому не є такою, що прострочила строк повернення боргу, тому не повинна сплачувати індекс інфляції та 3% річних.

Щодо розрахунку інфляційних витрат, який вони надали, то розрахунок зроблено відповідно до закону - з урахуванням індексу інфляції та дефляції, а тому він є правильним.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка ОСОБА_4 та дослідивши надані суду письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 12.01.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладеного договір позики, що підтверджується письмовою розпискою за підписом ОСОБА_1 Відповідно до зазначеної розписки ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 80000грн., які зобовязалась повернути в строк до 28.03.2013р.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

У постанові № 6-996цс17 від 13.12.2017 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У даному випадку розписка є документом, що підтверджує боргове зобов'язання, оскільки містить умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дату отримання коштів.

Проте ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобовязання та не повернула борг протягом обумовленого періоду.

У ході розгляду справи оригінал розписки долучено до матеріалів справи (а.с.62).

Суд враховує, що у позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, в звязку з чим позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. З часу звернення позивача до суду та отримання відповідачем копії позову, остання позику не повернула, належних доказів про повернення позики не надала. Наявність у позивача розписки свідчить про неповернення відповідачем боргу.

Станом на день розгляду справи докази повернення суми позики суду не надані.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Згідно розрахунку інфляційних витрат та трьох відсотків річних, зроблених судом за періоди, на які вказує позивач за первісним позовом, суми встановлені судом є дещо більшими, а саме: три відсотки річних за період з 01.04.2013р. по 20.12.2017 р. становлять 11336грн. 00коп., а розмір втрат від інфляції за період з квітня 2013 року по листопад 2017 року включно 103572грн. 18коп.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути суми інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних виходячи з вимог позивача за первісним позовом та наданих ним розрахунків.

З врахуванням зазначених обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

ОСОБА_1 в своїх поясненнях посилається на те, що боргову розписку від 12.01.2013 року було написано та підписано іншою особою, у звязку з чим ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизу, на вирішення якої поставити питання про те, чи виконано рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року ОСОБА_1 чи іншою особою.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 12.06.2017 року клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта Черкаського науково-дослідного експерно-криміналістичного центру від 22.08.2017 року №1/1787 рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року виконано безпосередньо ОСОБА_1.

Отже, заперечення ОСОБА_1 щодо написання боргової розписки від 12.01.2013 року спростовуються зазначеним висновком експерта, який суд оцінив у сукупності з усіма обставинами справи та дослідженими доказами у справі.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія КР №106347 ОСОБА_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 03.08.2004 №482-р та від 16.09.2004 №557-р. є власником земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер :02:00065158, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.

ОСОБА_1 та її представник зазначають, що та частина тексту розписки, у якій йдеться про те, що у разі невиплати боргу ОСОБА_1І зобовязалась передати ОСОБА_3 в користування належну їй земельну ділянку в якості застави, також свідчить про те, що розписка написана іншою особою, оскільки ОСОБА_1 раніше вже була підписана довіреність на право користування земельною ділянкою, у тому числі ОСОБА_3, та складено заповіт на користь дочки позивача за первісним позовом ОСОБА_7

Однак, оглянуті в судовому засіданні за клопотанням ОСОБА_1 довіреність та дублікат заповіту також не підтверджують того, що розписку було написано не ОСОБА_1

Так, довіреність від 04.05.2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрована в реєстрі за №733, свідчить про те, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 бути її представниками з питань, повязаних з управлінням, користуванням, реєстрацією договорів оренди та додаткових угод до них щодо земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер :02:00065158, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області (Державний акт виданий на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 03.08.2004 №482-р та від 16.09.2004 №557-р.). Для цього ОСОБА_1, за вказаною довіреністю, надала зазначеним особам право здійснювати нагляд за належною земельною ділянкою, мати вільний доступ до неї, вживати заходів для обробки землі, вносити необхідні платежі, представляти її інтереси, а також укладати від її імені договори оренди, додаткові угоди до них, подавати заяви з правом їх підпису, отримувати будь-які документи, розписуватись за неї, в тому числі на договорах оренди, одержувати належні їй гроші у разі здачі землі в оренду, та вчиняти всі інші дії повязані з зазначеною довіреністю. Довіреність дійсна до 04.05.2032 року.

Дублікат заповіту, посвідченого 04.05.2012 року секретарем виконавчого комітету Войнівської сільської ради Олександрійського району, зареєстрований в реєстрі за №95, вказує на те, що в разі своєї смерті ОСОБА_1 заповідала зазначену земельну ділянку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому, судом встановлено, що зазначені довіреність та заповіт, які датовані 04.05.2012 року є тими самими на які ОСОБА_1 та її представник посилались, надаючи пояснення в судовому засіданні, помилково вказавши дату документів «05.04.2012 року».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив факт написання боргової розписки 12.01.2013 року саме ОСОБА_1 У своїх поясненнях свідок зазначив, що на початку 2013 року, точної дати він не памятає, ОСОБА_3 запросив його до кабінету бути свідком передачі коштів ОСОБА_1, яка в цей час, як і чоловік останньої, працювала в ТОВ «Техагропром», директором якого був ОСОБА_3 Він особисто бачив як ОСОБА_1 написала розписку і отримала кошти в сумі 80000грн. 00коп. При передачі коштів також був присутній ще один свідок - ОСОБА_6 Розписку ОСОБА_1 писала власноручно. Він, свідок, ознайомлювався з розпискою, однак чого не підписав - сказати не може. Процедура передачі кошті проходила так: спочатку ОСОБА_1 написала і віддала ОСОБА_3 розписку, а потім останній передав їй кошти. На які потреби ОСОБА_1 була потрібна така сума, йому не відомо. Він також не може сказати яким номіналом були купюри, які ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 Тиску на ОСОБА_1 під час передачі коштів він не бачив. Остання власноручно перерахувала гроші і пішла. Про те, чи було складено ОСОБА_1 довіреність щодо розпорядження її землею для укладення договорів оренди та повязаних з цим питань і на його імя, а також чи отримував він копію зазначеної довіреності він не памятає. З приводу складеного ОСОБА_1І на користь ОСОБА_7 заповіту йому нічого невідомо.

Посилання представника позивача на те, що була порушена процедура укладення фактично договору позики, спочатку написана розписка, а потім передано кошти, є безпідставними, оскільки, передача коштів та написання розписки відбувалось практично одночасно, без втрати часу.

Щодо зазначення у розписці про передачу у заставу належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1.00 га у разі неповернення суми позики суд зазначає наступне.

Договір застави є підставою виникнення зазначеного виду забезпечення виконання зобов'язання боржника. Договір застави носить похідний характер від зобов'язання, яке забезпечується заставою. З припиненням дії правочину, на підставі якого виникло таке зобов'язання (кредитного договору тощо), припиняється і договір застави, однак недійсність застави не впливає на дійсність вказаного зобов'язання (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Закон вимагає його вчинення у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України, ст.13 Закону України "Про заставу"), а у випадках, передбачених законом, він має бути нотаріально посвідчений. У разі недотримання вказаної форми такий договір є нікчемним (ч. 2 ст. 547 Цивільного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про заставу"). Такі самі наслідки щодо договору застави передбачені законом і у випадку недотримання сторонами вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про заставу").

Відповідно до ч.1 ст.577 Цивільного кодексу України якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

У звязку з викладеним, суд не бере до уваги зазначену у розписці домовленість про передачу майна у заставу через недотриманням сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

Отже, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позивачем доведено, що між сторонами укладено договір позики, відповідач своєчасно не повернула суму позики, а тому слід стягнути з неї суму позики, збитки від інфляції та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання, а тому первісний позов слід задовольнити.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики задоволенню не підлягають, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що розписка написана іншою особою та про відсутність її волевиявлення на отримання позики.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір на суму 1930грн. 73коп. (1505грн. 73коп. первісний позов, 475грн. 00коп. заява про збільшення позовних вимог)

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263,265,354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок, 101 752 (сто одна тисяча сімсот пятдесят дві) гривні збитків від інфляції та 11 335 (одинадцять тисяч триста тридцять пять) гривень трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання, а також судові витрати на суму 1 930 (одна тисяча девятсот тридцять) гривень 73 копійки.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області до апеляційного суду Кіровоградської області протягом 30 днів з дня складення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 травня 2018 року.

Учасники справи:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП-, місце реєстрації: 28021, Кіровоградська область, Олександрійський р-н, с.Войнівка, вул.Чапаєва, буд.13, місце проживання: 28000, АДРЕСА_2;

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП-, місце реєстрації: 28021, Кіровоградська область, Олександрійський район, с.Войнівка, вул.Колгоспна, буд.24А.

Суддя