АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1949/18Головуючий по 1 інстанції - Соколишина Л.Б.
Категорія: 19, 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року позивач звернувся до суду даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.11.2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 11000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Банк свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 30.05.2018 року складала 31981, 52 гривень, в тому числі: 1130, 46 грн - тіло кредиту; 12340, 71 грн - нараховано відсотків за користування кредитом; 16 511, 23 грн - нараховано пені, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1499, 12 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача разом з понесеними судовими витратами.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 30 листопада 2010 року у розмірі 31981, 52 грн та судовий збір сплачений позивачем при подачі позову в розмірі 1762 грн.

В мотивування рішення судом зазначено, що оскільки боржником зобов'язання щодо повернення боргу в повній мірі не виконано, у зв'язку із чим виникла заборгованість, тому вона повинна бути стягнута з останнього на користь банку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення є необ'єктивним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просив апеляційний суд скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким у позові банку відмовити.

При цьому в апеляційній скарзі посилається на те, що наказом Міністерства фінансів №519 від 21.05.2018 року тип акціонерного товариства банку змінено з публічного на приватне та затверджено нове найменування банку - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Водночас, до суду з позовом звернувся ПАТ КБ «Приватбанк», хоча фактично позивача, як юридичної особи, на момент подачі позову вже не існувало.

Вказує, що розрахунок заборгованості, який надав позивач не є належним та допустимим доказом, обрахунки по заборгованості проведені невірно, банком не враховано всі платежі. Для встановлення правильної суми заборгованості необхідно провести економічну експертизу, чого не було зроблено судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до частин першої третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 підписав заяву б/н від 30.11.2010 року, на підставі якої отримав кредит у розмірі 11000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок із базовою відсотковою ставкою на місяць в розмірі 3% (тобто 36% річних).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість відповідача станом на 30 травня 2018 року складає 31981, 52 гривень, в тому числі: 1130, 46 грн - тіло кредиту; 12340, 71 грн - нараховано відсотків за користування кредитом; 16 511, 23 грн - нараховано пені, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1499, 12 грн - штраф (процентна складова).

Перевіривши аргументи апеляційної скарги скаржника в частині того, що суд не встановив факт неналежності позивача та виніс рішення на користь неіснуючої юридичної особи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зі Статуту АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПАТ КБ «Приватбанк». Єдиним акціонером Банку є держава в особі Міністерства фінансів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 закону України «Про Акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних зі зміною назви.

У роз'ясненнях, що викладені у п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства»). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

Отже, сам по собі факт зміни 21 травня 2018 року назви позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк» не свідчить про відсутність у юридичної особи цивільної процесуальної дієздатності.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що розрахунок заборгованості є неналежним та недопустимим доказом, обрахунки по заборгованості проведені невірно, банком не враховано всі платежі та судом не проведено економічну експертизу, то колегія суддів оцінює їх критично з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом було проведено в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Водночас, в ухвалі про відкриття провадження, відповідачу надавався строк для подання відзиву на позовну заяву, надавалася можливість у визначений судом термін подати письмові та електронні докази, за наявності висновки експертів і заяви свідків. Крім того, в разі наявності клопотань у відповідача (зокрема про проведення економічної експертизи), вони також мали бути подані в межах визначеного судом строку на подання відзиву, що узгоджується із вимогами частини 3 статті 83 ЦПК України. Також, судом було роз'яснено, що за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про розгляд справи, разом з тим жодним чином не використав надані законом процесуальні права для свого захисту або ж спростування доводів позивача.

Відповідачем не мотивовано в апеляційній скарзі, в якій саме частині розрахунок банку є невірним, які саме платежі не були враховані банком при здійсненні розрахунку, та якщо так, то які саме пункти Умов та Правил надання банківських послуг чи Тарифів банку, було порушено АТ КБ «Приватбанк» у розрахунку.

Таким чином, розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, власних розрахунків суду не надано.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів виходить з того, що за умов презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв'язку з чим ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 30 травня 2018 року.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: