Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 175/2233/16-ц

провадження № 61-22843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Державна служба України з питань праці, державне підприємство «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року у складі судді Озерянської Ж. М., додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року у складі судді Озерянської Ж. М. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної служби України з питань праці, державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» (далі - ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці») про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2015 року між нею та Державною службою України з питань праці було укладено контракт № 4, згідно з умовами якого вона з 28 серпня 2015 року була призначена директором ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці», строком до 28 серпня 2017 року. Починаючи з 04 квітня 2016 року до 29 квітня 2016 року (включно) вона перебувала на лікарняному, а 04 травня 2016 року приступила до роботи. Того ж дня надійшло письмове окреме доручення від Державної служби України з питань праці від 29 квітня 2016 року № 55/11-16, за підписом його голови, з зобов'язанням її прибути до апарату Державної служби України з питань праці 10 травня 2016 року за адресою: вулиця Десятинна, 14, місто Київ, для вирішення виробничих питань. На виконання вищевказаного окремого доручення, 10 травня 2016 року вона з'явилась до Державної служби України з питань праці, де їй було вручено наказ про її звільнення. 11 травня 2016 року на підприємстві, їй видали трудову книжку з записом про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), провели остаточний розрахунок та попросили покинути приміщення підприємства. Вважає звільнення незаконним, оскільки угода сторін про припинення контракту не відбулася, вчинена проти її фактичної волі, з грубим порушенням порядку звільнення, правил діловодства, трудового законодавства, та не може створювати юридичних наслідків. Вона втратила єдине джерело існування для своєї родини, що з урахуванням її стану здоров'я, та неповнолітньої дитини, яку вона виховує самостійно, є для неї неприйнятним. Крім того, незаконними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду.

Просила суд: скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 29 квітня 2016 року за № 201-К про звільнення та припинення дії контракту від 27 серпня 2015 року № 4 на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту; зобов'язати Державну службу України з питань праці поновити її на посаді директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці»; визнати недійсним запис № 13 в її трудовій книжці про звільнення з посади директора Державного підприємства «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про звільнення за угодою сторін згідно пунктом 1 статті 36 КЗпП України та припинення дії контракту на підставі п.п. б) п.5.2 зазначеного контракту від 27 серпня 2015 року № 4; стягнути з Державної служби України з питань праці на її користь на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн; стягнути з ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення в частині її поновлення на посаді директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування наказу ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» № 36-к від 10 травня 2016 року та визнання незаконним запису № 13 до трудової книжки ОСОБА_1

Рішення районного суду мотивовано тим, що порушень трудового законодавства відповідачами під час звільнення позивача судом не встановлено, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року залишено без змін.

Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» про скасування наказу ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» від 10 травня 2016 року № 36 скасовано.

В решті додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову. Однак, апеляційний суд частково скасував додаткове рішення районного суду, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та відмовив у задоволені позовних вимог, які позивачем не заявлялись.

30 березня 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з висновками якого погодився і апеляційний суд, не взяв до уваги, що позивач не надавала своєї згоди на звільнення, тобто відсутнє її волевиявлення. Крім того, на неї як на працівника поширюються гарантії, передбачені КЗпП України а тому її звільнення є незаконним та проведено з порушенням норм трудового законодавства.

У липні 2017 року ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якому зазначив, що доводи касаційної скарги необґрунтовані, були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та мотивовано ними відхилені. Оскаржувані рішення постановлені згідно з законом, підстави для їх скасування відсутні.

У липні 2017 року Державна служба України з питань праці подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому зазначила, що при звільненні позивача норми трудового законодавства не порушено, вказані обставини було встановлено судом першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, а тому підстави для скасування законних і обґрунтованих рішень судів попередніх інстанцій відсутні.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 січня 1997 року ОСОБА_1 працювала в ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» на різних посадах.

27 серпня 2015 року Державна служба України з питань праці в особі Голови ЧернегиР. Т. уклала з ОСОБА_1 контракт № 4, згідно з умовами якого ОСОБА_1 з 28 серпня 2015 року була призначена на посаду директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» строком до 28 серпня 2017 року.

Відповідно до листа непрацездатності, ОСОБА_1, починаючи з 04 квітня 2016 року до 29 квітня 2016 року (включно), перебувала на лікарняному.

Згідно з наказом Державної служби України з питань праці від 29 квітня 2016 року № 201-к «Про звільнення ОСОБА_1.», ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» 10 травня 2016 року, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін та припинено дію контракту від 27 серпня 2015 року № 4 на підставі підпункту б) пункту 5.2 зазначеного контракту (а. с. 29). Підстава звільнення: заява ОСОБА_1 та лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13 квітня 2016 року № 43-1742/0/2-16.

Звільнення відбулося за особистими заявами позивача (а. с.168, 169).

Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Згідно пунктом 8 статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, що передбачені самим контрактом.

Пунктом 5.2 контракту передбачено, що цей контракт припиняється за згодою сторін.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 власноручно написала заяву на ім'я голови Державної служби України з питань праці в якій просила звільнити її з посади директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» за угодою сторін відповідно до пункту 1 стаття 36 КЗпП України (а. с.168).

10 травня 2016 року ОСОБА_1 повторно написала заяву на ім'я голови Державної служби України з питань праці в якій просила звільнити її з посади директора ДП «Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці» за угодою сторін відповідно до пункту 1 стаття 36 КЗпП України(а. с.169).

10 травня 2016 року в трудову книжку ОСОБА_1 внесено запис про її звільнення, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а. с. 33), вона отримала трудову книжку та проведено остаточний розрахунок із заробітної плати.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою для припинення трудового договору є угода сторін, яка укладається між працівником та власником або уповноваженим ним органом. При цьому у пункті 1 статті 36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Законодавством не встановлено відповідного порядку або термінів припинення трудового договору за угодою сторін. У кожному конкретному випадку вони визначаються окремо. Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника. Слід зазначити, що звільнення за угодою сторін застосовується як підстава припинення трудових правовідносин у тому разі, коли жодна зі сторін трудового договору не має інших підстав для розірвання трудового договору, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 4 Порядку погодження з Головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території району, погоджується з головою райдержадміністрації.

Державною службою України з питань праці при отриманні заяви позивача про звільнення 05 квітня 2016 року, 07 квітня 2016 року направлено пропозицію щодо погодження звільнення з посади ОСОБА_1 голові Дніпропетровської обласної державної адміністрації. 13 квітня 2016 року отримано погодження облдержадміністрації на звільнення ОСОБА_1 погодження в якому погодження (а. с. 154-155).

Встановивши обставини у справі, суд першої інстанції з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що Державною службою України з питань праці дотримано вимоги законодавства щодо порядку звільнення ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги були предметом розгляду судами попередніх інстанції та мотивовано ними відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, додаткове рішення в не скасованій його частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило