Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 521/17175/15-ц

провадження № 61-10957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Одеська міська рада,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 березня 2016 року у складі судді Граніна В. Л. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Суворова В. О., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до Одеської міської радипро встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її рідна тітка ОСОБА_7, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 З березня 2007 року вона спільно проживала із вказаними особами однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1 та була пов'язана з ними спільним побутом. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із зазначеної квартири і грошових вкладів. У лютому 2013 року вона подала до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може через відсутність належних доказів спільного проживання із спадкодавцем однією сім'єю. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у період з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вищевказану квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних доказів її спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, пов'язаності з ним спільним побутом та наявності взаємних прав і обов'язків. Оскільки ОСОБА_4 не є спадкоємцем четвертої черги після померлого ОСОБА_6, то відсутні підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У липні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року, а справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою та поганим самопочуттям. Судами надано неналежну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та показанням свідків. Факт постійного проживання позивача із спадкодавцем у період з березня 2007 року по серпень 2012 року підтверджено довідкою житлово-будівельного кооперативу «Ленінський-4» (далі - ЖБК «Ленінський-4») від 06 серпня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 521/17175/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на майно, яке складається із квартири АДРЕСА_1 та грошових вкладів, що знаходяться у філії Одеського міського відділення Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

У лютому 2013 року ОСОБА_4 подала до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, в якій зазначила про те, що вона є спадкоємцем за законом четвертої черги до майна померлого, оскільки проживала разом з ним однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини.

25 лютого 2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_4відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку відсутністю підтвердження її права на спадщину - рішення суду про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем однією сім'єю.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 23 липня 2014 року заяву Одеської міської ради про визнання спадщини після померлого ОСОБА_6 відумерлою задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передано це майно у власність територіальної громади міста Одеси.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у період з березня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право власності на спадкове майно.

Відповідно до частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Судами встановлено, що з 13 березня 1998 року ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі № 14 по вулиці Академіка Корольова, 74-Б в містіОдесі.

Довідкою ЖБК «Ленінський-4» про склад сім'ї від 15 лютого 2013 року, яка наявна в матеріалах заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 спадкової справи, підтверджується, що у квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та проживав лише спадкодавець ОСОБА_6

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали, що ОСОБА_4 часто відвідувала ОСОБА_6, доглядала за ним і допомагала йому в побуті.

Місцевий суд відхилив показання вказаних свідків в частині наданих ними показань про постійне проживання ОСОБА_4 з померлим спадкодавцем, оскільки ці твердження базується на бажанні свідків допомогти позивачу і є добросовісною помилкою (ненавмисним перекрученням об'єктивної дійсності).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позивачем не доведено належним чином те, що вона проживала однією сім'єю із спадкодавцем, була пов'язана з ним спільним побутом та мала взаємні права і обов'язки. Не довівши вказаного факту, ОСОБА_4 не може вважатися спадкоємцем за законом четвертої черги після померлогоОСОБА_6

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Посилання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на те, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою та поганим самопочуттям, є неспроможними, так як повідомлені ним причини неявки не були підтвердженні належними доказами, тому правильно визнані судом неповажними.

Відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Отже, згідно з вищенаведеною правовою нормою апеляційний суд має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони незалежно від причин її неявки в судове засідання.

Доводи касаційної скарги про те, що суди залишили поза увагою показання свідків, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції наведено зміст цих показань та їм дана відповідна оцінка.

Аргументи скарги про те, що факт постійного проживання позивача із спадкодавцем у період з березня 2007 року по серпень 2012 року підтверджено довідкою ЖБК «Ленінський-4» від 06 серпня 2014 року, також не заслуговують на увагу, оскільки ця довідка суперечить раніше виданій зазначеним кооперативом довідці від 15 лютого 2013 року, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та проживав лише спадкодавець ОСОБА_6

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов