Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 220/2172/15-ц

провадження № 61-13785св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року в складі судді Пономарьова О. П. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Ігнатоля Т. Г., Кочегарової Л. М., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9; 30 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3; 29 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7; 17 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8; 01 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; 21 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; 29 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5; 06 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договори позики на різні суми, які відповідачі зобов'язалися повернути у визначені в договорах позики строки.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 30 976,65 грн, з яких: 29485,65 грн - в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 1491,00 грн - в рахунок сплати 3 % річних, 487,20 грн - в рахунок сплати судового збору; стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 15 450,00 грн та 487,20 грн - в рахунок сплати судового збору; стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 176 953,15 грн, з яких: 168 798,39 грн в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 8 154,76 грн в рахунок сплати 3% річних та витрати на правову допомогу; стягнути з ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 11 873,73 грн, з яких: 10 837,73 грн - в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції, 548,80 грн - в рахунок сплати 3 % річних, 487,20 грн - в рахунок сплати судового збору; стягнути з ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 17 414,81 грн, в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 551,20 грн - в рахунок сплати судового збору; стягнути ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 10 548 грн основної суми боргу та 1487,20 грн судових витрат; стягнути з ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 94 315,65 грн, з яких: 91 468,32 грн - в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 1914 грн - в рахунок сплати 3% річних, 933,33 грн - в рахунок сплати судового збору; стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 31 942,50 грн, з яких: 29 895,50 грн - в рахунок відшкодування суми боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції, 1495,80 грн - в рахунок сплати 3% річних, 551,20 грн - в рахунок сплати судового збору.

У квітні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними.

Зустрічний позов мотивовано тим, що позивачі грошові кошти від ОСОБА_1 не отримували, а лише купували у ОСОБА_1 насіння соняшника, за яке не розрахувались, оскільки воно виявилось неякісним. Зазначають, що через неякісне насіння соняшника зазнали збитків, тому підстав для повернення коштів не вбачають. Вважають, що при написанні розписок їх було введено в оману ОСОБА_1, адже продаючи їм насіння соняшника, він знав про неналежну якість товару і вже тоді розраховував на стягнення з них вказаних у розписці коштів, які насправді ніхто з них не отримував.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 суми боргу за договорами позики, з урахуванням індексів інфляції, трьох відсотків річних від суми основного зобов'язання, витрати зі сплати судового збору, витрати за надання юридичних послуг з: ОСОБА_5 - 178 641,15 грн; ОСОБА_2 - 31 463,85 грн; ОСОБА_3 - 15 937,20 грн; ОСОБА_7 - 11 873,73 грн; ОСОБА_9 - 12 035,20 грн; ОСОБА_8 - 17 966,01 грн; ОСОБА_6 - 94 315,65 грн; ОСОБА_4 - 31 942,50 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відповідачів до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами було укладено договори позики, а наявність боргових документів у позивача підтверджує невиконання відповідачами своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів відповідно. Суд першої інстанції до цих правовідносин застосував правила статей 1046-1048 ЦК України щодо договору позики та статей 526, 611, 625 ЦК України щодо загальних умов виконання зобов'язання та порушення умов виконання грошового зобов'язання. При цьому факт обману позивачів за зустрічним позовом не знайшов підтвердження на підставі належних доказів, у зв'язку із чим відмовив у задоволенні цих зустрічних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як зазначив апеляційний суд у мотивувальній частині, рішення місцевого суду переглядалося лише в частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики. Рішення суду першої інстанції в решті первісних позовних вимог та в частині вирішення зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не переглядалось.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами укладено договір позики, ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 грошові кошти, а тому відповідач (позичальник) зобов'язаний повернути позивачу (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів. Разом з тим наявні правові підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України та, відповідно, стягнення трьох процентів річних, оскільки позичальник прострочив виконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині первісних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 коштів, в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не у повному обсязі дослідили правову природу розписки та не з'ясували обставин, що мають значення для розгляду спору, не з'ясували природу правовідносин, які склалися між сторонами. Вказував на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, є новацією боргу в позикове зобов'язання, передбачене статтею 1053 ЦК України. Крім того, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір заборгованості, допустив помилку при розрахунку.

Рішення місцевого та апеляційного судів в частині вирішення решти первісних та зустрічних позовних вимог скаржником не оскаржується, тому в касаційному порядку згідно зі статтею 400 ЦПК України не переглядається.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 29 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, оформлений розпискою, написаною власноруч відповідачем, за умовами якої відповідач отримав від ОСОБА_1 в борг 88 271 грн, які зобов'язався повернути в строк до 31 грудня 2012 року.

20 квітня 2012 року ОСОБА_5 додатково взяв у позивача в борг 3 600 грн із зобов'язанням повернути борг в строк до 31 грудня 2012 року, про що також написав розписку.

Своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_5 не виконав, кошти не повернув.

Оскільки у добровільному порядку відповідач борг не повернув, ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Факт підписання розписки від 29 грудня 2012 року саме ОСОБА_5, а також його власноручного написання сторони не оспорюють.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З укладеної між сторонами розписки убачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 кошти, які зобов'язався повернути в строк до 31 грудня 2012 року. Отже, матеріали справи підтверджують факт передачі позивачем відповідачу коштів у визначеній сумі.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суди врахували, що саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, а сам факт заперечення про неотримання коштів від позивача не може свідчити про таке. Доказів на підтвердження своїх доводів про неотримання грошових коштів від позивача у борг та твердження ОСОБА_5 про фактичне отримання ним від позивача на цю суму товару, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, належних та допустимих доказів в матеріалах справи немає.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установив, що укладений сторонами договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, та дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргових зобов'язань у відповідача.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Встановлено, що позичальник прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суди врахували вказані вище норми матеріального права та вірно стягнули суму боргу й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статтях 1048-1050 ЦК України, та передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання, тому суд першої інстанції стягнув суму боргу в загальному розмірі 178 641,15 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, є новацією боргу в позикове зобов'язання, передбачене статтею 1053 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки надана ОСОБА_5 розписка не свідчить про те, що між сторонами до складання розписки існували будь-які договірні зобов'язання і була домовленість про новацію, оскільки у розписці від 29 грудня 2012 року не йдеться про будь-яке первинне зобов'язання або взагалі про нове зобов'язання.

Крім того, вимоги касаційної скарги щодо перегляду судових рішень в частині відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним не підлягають розгляду, оскільки рішення місцевого суду в цій частині не було предметом перегляду в апеляційному порядку. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасникам справи належить право оскарження в касаційному порядку лише тих рішень суду першої інстанції, які переглянуті апеляційним судом.

Отже, доводи касаційної скарги повністю спростовуються встановленими судами обставинами справи і положеннями законодавства.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних від суми основного зобов'язання, витрат зі сплати судового збору, витрат за надання юридичних послуг з ОСОБА_5 в розмірі 178 641,15 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська