ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №489/607/18 Провадження №2/477/418/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання ОСОБА_1,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, мотивуючи позовні вимоги наступним.

17 вересня 2016 року, близько 06:30, капрал поліції роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту Патрульної поліції ОСОБА_3, керуючи службовим автомобілем Toyota Prius, реєстраційний номер 21-1868, при виконанні маневру в м. Миколаєві та здійсненні повороту ліворуч, не переконався у безпеці маневру і здійснив наїзд на бордюрний камінь, внаслідок чого цей транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у правопорушенні, передбаченому ст. 124 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі

340 грн.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 09/2-113 від 06 лютого 2017 року, проведеного Миколаївським НДЕКЦ МВС України, розмір збитку, завданого автомобілю Toyota Prius в результаті ДТП, складає

385684,53 грн.

Посилаючись на положення ст. 22, ч. 1 ст. 1166, ч. 2 ст. 1187 ЦК України, та вказуючи, що своїми неправомірними діями завдав механічних пошкоджень службовому автомобілю, який не відремонтований, знаходиться у неробочому стані, тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду в зазначеній сумі та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з тих же підстав, що й були викладені у позовній заяві.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що вимоги до нього як до винуватця ДТП за положеннями ст. 1166 ЦК України є неправомірними, оскільки він під час пригоди перебував на службі, тому вимоги до нього повинні бути пред'явлені виходячи з положень трудового законодавства, відповідно до якого відшкодування збитків, завданих працівником підприємства, обмежуються середнім місячним заробітком, якщо працівник не мав повної матеріальної відповідальності, а також пред'явлення вимоги про таку відповідальність обмежується річним строком. Оскільки цей строк пропущено, то і підстави для матеріальних вимог до нього відсутні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 відповідно до наказу № 21о/с від 10 грудня 2015 року по Департаменту патрульної поліції був призначений на посаду інспектора поліції роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції.

16 вересня 2016 року, згідно із розстановкою сил та засобів цієї роти, екіпаж КАНТ-0452, до складу якого також входив і відповідач - капрал поліції ОСОБА_3, заступив на службу в нічну зміну на службовому автомобілі марки Toyota Prius, р.н. 21-1868.

Однак, під час патрулювання, цей автомобіль під керуванням ОСОБА_3 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду (ДТП).

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до постанови, ОСОБА_3 17 вересня 2016 року, близько 06:30, рухаючись в м. Миколаєві по вул. Сиваської дивізії, на нерегульованому перехресті з вул. Березневого повстання, керуючи автомобілем «Toyota Prius» р.н. 21-1868, не врахував дорожню обстановку, і при зміні напрямку руху та повороту ліворуч, не впорався з керованим транспортним засобом та здійснив наїзд на бордюрний камінь, внаслідок чого службовий транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень. Тим самим він вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу. За це до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. Постанова оскаржена не була і набрала законної сили (а.с. 12).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Крім того, за результатами службового розслідування, проведеного за вказаним фактом ДТП, Департаментом патрульної поліції було постановлено Наказ № 3749 від 28 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у порушенні п.п. 1,12 ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України Про національну поліцію та оголошено йому догану.

Сам відповідач ОСОБА_3 не заперечував факт ДТП та своєї вини у його спричиненні.

Згідно з висновком експертного дослідження Миколаївського НДЕКЦ МВС України №09/2-113 від 06 лютого 2017 року, розмір суми збитку, завданого автомобілю марки Toyota Prius р.н. 21-1868, в результаті його пошкодження складає 385684,53 грн.

Вимагаючи відповідача відшкодувати завданий збиток в цій сумі позивач у своєму позові посилався на положення ст. 22, ст. 1166 та ст. 11867 ЦК України.

В той же час, суд приходить до висновку, що таке посилання є хибним виходячи з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закону України Про національну поліцію, в ст. 19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В той же час, у Законі Про національну поліцію відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (далі КЗзП України).

Відсутні подібні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських і в Положенні Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114. В ньому лише зазначено, що відповідно до п.23 Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством. Знову ж законодавець робить посилання до застосування закону, норми, яких відсутні у спеціальному законі.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року № 14 Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками роз'яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Застосування до спірних правовідносин ст. 22 та ст. 1166 ЦК України є неможливим, оскільки ОСОБА_3 виконував трудові (службові) обов'язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Доказів щодо повної матеріальної відповідальності поліцейського

ОСОБА_3 відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, не надано.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Між тим, згідно з ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів звертається увага, що встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Факт ДТП відбувся 17 вересня 2016 року, а службове розслідування за його обставинами завершилося 24 жовтня з постановленням наказу про накладення на відповідача дисциплінарного стягнення 28 жовтні 2016 року, а до суду позивач звернувся 05 лютого 2018 року, тому суд вважає, ним пропущено річний строк пред'явлення вимог до відповідача.

Відповідач також вказував на пропуск позивачем строку позовної давності і про необхідність застосування річної позовної давності.

Заяв про його поновлення не заявлялося.

Із нормам ЦК України та КЗпП України, що регулюють позовну давність, можна дійти висновку, що пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Тому стягнення з відповідача збитку, обмеженого його середнім місячним заробітком, неможливо через пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати на відповідача не покладаються.

За викладеного, керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої ним в наслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 385684 грн. 53 коп. відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 01 червня 2018 року.

Суддя Р.В. Козаченко