Ухвала

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 201/473/17

провадження № 61-25256св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Роїк Олена Олександрівна,

треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

представник Національного банку України - Пріцак Іван Євгенійович,

представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Гуленко Юрій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного банку України на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори депозитних вкладів, строк виконання яких не настав:

1) 03 березня 2014 року № SAMDNWFD000 вклад «Стандарт» на 12 місяців, на суму 10 270 євро, строком по 09 березень 2017 року включно, зі сплатою 9 % річних;

2) 21 квітня 2015 року, № SAMDNWFD501 вклад «Стандарт» на 12 місяців, на суму 30 000 000 грн, строком по 24 квітня 2017 року включно, зі сплатою 17,5 % річних;

3) 08 червня 2016 року, № SAMDNWFD500 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 500 000 доларів США, строком по 08 червня 2017 року включно, зі ставкою 9,5 % річних;

4) 30 червня 2016 року № SAMDNWFD500 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 200 000 доларів США, строком по 30 червня 2017 року включно, за ставкою 9,5 % річних;

5) 06 липня 2016 року № SAMDNWFD600 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 07 липня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

6) 02 серпня 2016 року № SAMDNWFD800 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 03 серпня 2017 року включно, зі ставкою 8,5 % річних;

7) 03 серпня 2016 року № SAMDNWFD600 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 04 серпня 2017 року включно, зі ставкою 8,5 % річних;

8) 31 серпня 2016 року № SAMDNWFD100 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 01 вересня 2017 року включно, зі ставкою 8 % річних;

9) 29 вересня 2016 року № SAMDNWFD100 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 30 вересня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

10) 28 жовтня 2016 року № SAMDNWFD200 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 29 жовтня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

11) 30 жовтня 2016 року № SAMDNWFD501, вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців», на суму 14 045 000 доларів США, строком на 12 місяців, зі сплатою 9,2 % річних;

12) 18 листопада 2016 року № SAMDNWFD700 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 6 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 19 травня 2017 року включно, зі ставкою 8 % річних;

13) 31 жовтня 2016 року № SAMDNWFD000 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 01 листопада 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних.

Вказувала, що 22 грудня 2016 року банк списав кошти з її рахунків, у тому числі за договорами депозитних вкладів, про що їй стало відомо з виписок за рахунками у системі Internet Banking «Приват-24». Підставою списання у виписках було зазначено Наказ банку від 21 грудня 2016 року № 44, який на сайті був відсутній. Банк не сповістив її про розірвання договорів, списання коштів та підстави таких дій.

27, 28 та 29 грудня 2016 року вона зверталась до банку з вимогою про повернення коштів на рахунки та просила надати належним чином засвідчені копії документів, але вимога виконана не була, кошти не повернені, документи та відповідь не надані.

Вважала такі дії банку незаконними, які завдали їй, зокрема, і моральної шкоди, у результаті порушення зобов'язань та порушення прав споживача.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд розірвати вказані договори депозитних вкладів, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь збитки всього: 15 659 664,40 доларів США, 1 844 818,69 євро, 30 433 112 грн та моральну шкоду у розмірі 4 934 902 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договори, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1: від 03 березня 2014 року, від 21 квітня 2015 року, від 08 червня 2016 року, від 30 червня 2016 року, від 06 липня 2016 року, від 02 серпня 2016 року, від 03 серпня 2016 року, від 31 серпня 2016 року, від 29 вересня 2016 року, від 28 жовтня 2016 року, від 30 жовтня 2016 року, від 31 жовтня 2016 року і від 18 листопада 2016 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 всього 15 659 664,4 доларів США, 844 818,69 євро і 30 433 112 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 8 640 грн.

Судові витрати стосовно вимог про стягнення моральної шкоди віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що меморіальні ордери, на підставі яких було здійснено списання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів з рахунків позивача, оформлені на паперових носіях відповідачем, ініціатором списання теж був ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі власного наказу від 21 грудня 2016 року № 44. Проте згідно зі статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження на розпорядження зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами надано виключно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб й за таких обставин не могли бути передані банку. У вказаному наказі відсутнє посилання про здійснення списання коштів з рахунків клієнтів на підставі договорів про придбання акцій, що укладались уповноваженими представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від імені пов'язаних осіб та від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно повноважень, передбачених статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відсутнє посилання на договір про придбання акцій у меморіальних ордерах.

Суд послався на те, що відсутність списання коштів з рахунків позивача за договором про придбання від її імені акцій також підтверджено значними розходженнями фактично списаних сум та сум, на які були придбані акції додаткової емісії банку. У вказаному наказі, меморіальних ордерах, виписках за рахунками також відсутнє посилання на здійснення списання коштів на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд також зазначив, що були відсутні підстави вважати ОСОБА_1 пов'язаною з ПАТ КБ «ПриватБанк» особою згідно з рішенням Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105, яким вона була визнана такою за ознакою пункту 529, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не були внесені відповідні зміни до власного обліку пов'язаних з банком осіб після отримання 14 грудня 2016 року цього рішення Національного банку України протягом 14-21 грудня 2016 року, а 22 грудня 2016 року пов'язані з банком особи змінились у зв'язку зі зміною акціонерів та керівництва банку.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не є членом сім'ї акціонера та члена наглядової ради ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_9, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Роздруківки виписок за рахунками позивача також не свідчать, що через неї проводились операції в інтересах осіб, зазначених у частині першій статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутній вплив під час проведення операцій осіб, зазначених у цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. Відповідачем та третіми особами доказів зворотного не надано.

Суд вказав, що абзац 7 частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпоряджатись необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед фізичними і юридичними особами, що не пов'язані з банком, суперечить статті 41 Конституції України і не міг бути застосований, оскільки постановою від 18 грудня 2016 року № 961 Кабінетом Міністрів України було визначено відчуження пакету акцій банку за одну гривню, суд вважав наявними обставини безоплатного вилучення майна позивача державою, що є тотожним конфіскації майна та могло бути за статтею 41 Конституції України застосовано виключно на підставі судового рішення.

Суд також дійшов висновку про порушення статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 321, 353 ЦК України і вважав нікчемним договір про придбання акцій, укладений від імені позивача Фондом гарантування вкладів фізичних осіб з підстав частини першої статті 228 ЦК України, оскільки цей договір порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, мало місце незаконне заволодіння майном позивача і порушення конституційної гарантії права власності. З цих підстав суд також дійшов висновку про наявність помилкового переказу коштів з рахунків позивача, оскільки кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» були списані неправомірно.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 7 680 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 рокуапеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив й оцінив обставини справи та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у частині розірвання договорів депозитних вкладів та стягнення збитків.

Апеляційний суд погодився з тим, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно зі статтею 1073 ЦК України, статті 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не виконав вимоги позивача про зарахування на рахунки помилково списаних коштів, то наявні підстави у зв'язку з порушенням зобов'язань для розірвання спірних договорів та стягнення коштів згідно зі статтями 611, 1058 ЦК України, частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи банку про те, що дослідження правових підстав для визнання особи пов'язаною з банком знаходиться поза межами повноважень судів загальної юрисдикції, а підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, а з таким позовом до суб'єкта владних повноважень у зазначеному порядку ОСОБА_1 не зверталася.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, Національний банк України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових антів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Крім того, пунктом 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» судам роз'яснено, що спори, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за своєю суттю є суб'єктами владних повноважень, то питання законності їх дій, або законність рішень, до яких відноситься рішення Комісії від 13 грудня 2016 року № 105, не входить до компетенції судів цивільної юрисдикції.

Враховуючи викладене, Національний банк України вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не мали права оцінювати законність рішення Комісії Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105 та давати свої висновки відносно обґрунтованості такого рішення, оскільки зазначене питання знаходиться поза межами цивільної юрисдикції та не було предметом спору у будь-якій справі.

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги, в якому вказувала, що доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Крім того, у липні й повторно у вересні 2018 року представник ОСОБА_1 -ОСОБА_4 подав до Верховного Суду клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції, а обидві касаційні скарги у цій справі містять відповідні доводи та посилання.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання підлягає задоволенню, а справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або ВеликоїПалати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із обґрунтуванням підстав, визначених у частині шостій статті 403 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки касаційна скарга Національного банку України містить доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій правил предметної та суб'єктної юрисдикції.

При цьому колегія суддів зазначає, що клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 про зупинення провадження у наведеній вище справі до розгляду Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також до розгляду Європейським судом з прав людини скарги Перцева О. М. проти України, поданої у подібних правовідносинах, підлягає розгляду удом, який буде вирішувати справу по суті.

Керуючись частиною шостою статті 403, частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 -ОСОБА_4 - задовольнити.

Справу № 201/473/17 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф.Хопта

Ю. В.Черняк