АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1061/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 46 Баранов О.І. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Фетісової Т.Л.

секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 квітня 2018 року (постановлене під головуванням судді Баранова О.І. в приміщенні Катеринопільського районного суду Черкаської області, дата складання повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

14 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа Катеринопільський районний сектор ДМС України в Черкаській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що йому, згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 року, на праві власності належить ? частина житлового будинку № АДРЕСА_2. Позивач зазначає, що будинок перебуває у користуванні двох господарів. При цьому у належній йому половині будинку з 17.02.1994 року зареєстрована його колишня дружина - ОСОБА_4, яка фактично в ньому не проживає з 02.12.2015 року і по теперішній час. На його усні прохання щодо зняття з реєстрації відповідач ніяким чином не відреагувала. Останніми відомими місцями проживання відповідача є їхня спільна квартира в АДРЕСА_1 та будинок проживання батьків - АДРЕСА_3. Стверджує, що його звернення із даним позовом є однією із форм захисту ним як власником своїх прав. Факт не проживання відповідача за спірною адресою понад один рік без поважних причин підтверджується документами долученими до позовної заяви.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 29 січня 2018 року замінено неналежну третю особу без самостійних вимог на стороні позивача - Катеринопільський районний сектор державної міграційної служби України в Черкаській області на належну третю особу без самостійних вимог на стороні позивача - Катеринопільську селищну раду, Катеринопільського району, Черкаської області.

30 січня 2018 року ОСОБА_3 надав суду заяву про уточнення позовних вимог якою відмовився від позовних вимог щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4

Позивач просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Катеринопільського районного суд у Черкаської області від 16 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що за час шлюбу належна позивачу частина будинку істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат відповідача, отже, існують законні підстави для обґрунтованого твердження про наявність у відповідача ОСОБА_4 права на частку у спільній сумісній власності подружжя, тому остання не може бути позбавлена права користування спірним майном.

Також мотивовано тим, що відповідач перестала користуватися майном не добровільно, а внаслідок перешкод, умисно створених позивачем.

В апеляційній скарзі, поданій 30 травня 2018 року, ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції, як постановлене при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи прийшов до висновків тільки на показах одного свідка відповідача які, за твердженням скаржника, не відповідають дійсності, зокрема, в тому, що відповідачу були створені умови для виселення, а саме відключення газу, зняття дверей і т.д. Проте газ був відключений газовою службою в зв'язку з поломкою газового котла.

Відповідач не надала суду підтвердження того, що вона зверталася до суду за захистом своїх порушених прав.

Проте суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_4 фактично не проживає в спірному будинку з 02.12.2015 року, а з 15.03.2017 року та на даний час взагалі перебуває за кордоном.

Посилання суду на рішення про спільну сумісну власність подружжя та наявність у відповідача права на частку у спільній сумісній власності подружжя, є передчасними та безпідставними, оскільки дане рішення суду на даний час відсутнє.

Будь-яких доказів на підтвердження не проживання у спірному житловому приміщенні відповідача з підстав, які могли б бути визнані поважними, суду надано не було.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області.

Згідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами першою, другою, п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 293, ОСОБА_3 належить ? частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані по АДРЕСА_2. (а.с.6, 41)

Згідно до довідки Катеринопільської селищної ради від 12.12.2017 року за № 4223 відповідач ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_2 з 17.02.1994 року і по даний час (а.с.21).

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 19.11.2015 року шлюб, що був укладений 25.10.1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано (а.с.70).

Також судом встановлено і те, що згідно технічного паспорту на садибу (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_2, виготовленого станом на 14.01.2016 року, у 2000 - 2014 роках, до належної позивачу частини будинку, були здійсненні прибудови (а.с.64 - 69).

У актах складених депутатом Катеринопільської селищної ради ОСОБА_5, в присутності свідків, від: 04.12.2017 року; 10.08.2017 року; 15.05.2017 року; 16.03.2017 року; 23.01.2017 року; 21.11.2016 року; 22.09.2016 року; 08.07.2016 року; 01.03.2016 року зазначено про те, що ОСОБА_4 з 02.12.2015 року по АДРЕСА_2 не проживає, в будинку відсутні її речі (а.с. 11 - 19).

Свідок ОСОБА_6, яка є сусідкою сторін, у суді першої інстанції пояснила те, що після розірвання шлюбу позивач навмисно створив умови, які перешкоджали відповідачу проживати в будинку, зокрема, забрав котел опалення, вирізав батареї опалення, зняв вхідні двері будинку.

Факт відключення у зимовий період належної позивачу частини будинку від газового та електричного постачання підтвердив у суді першої інстанції і представник відповідача ОСОБА_7

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в статті 9 ЖК УКРСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УКРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних стосунків з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, зокрема, і після припинення сімейних стосунків, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту прав на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року по справі № 6-709цс16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач перестав користуватися належною позивачу частиною житлового будинку не добровільно, а внаслідок перешкод умисно створених позивачем.

Дана обставина визнається і самим позивачем, зокрема, до апеляційної скарги долучено заяву ОСОБА_3 про припинення газопостачання у зв'язку з поломкою газового котла датовану 14.01.2016 року.

Разом з тим, суд першої інстанції, в якості однієї із підстав, обґрунтував оскаржуване рішення тим, що належна позивачу частина спірного будинку, за час шлюбу сторін, зазнала істотних змін, що збільшило її вартість. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана обставина дає підстави для обґрунтованого твердження про наявність у відповідача права на частку в спільній сумісній власності подружжя, у зв'язку з чим остання не може бути позбавлена права користування спірним майном.

Проте визнання ? частини житлового будинку спільним майном подружжя не є предметом даного позову. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні обґрунтовано констатував наявність на розгляді в місцевому суді спору про поділ спільного майна подружжям між сторонами.

Водночас матеріали справи дійсно містять світлокопію технічного паспорта на садибу (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виготовлену на замовлення ОСОБА_4 КП ЧОБТІ станом на 14.01.2016 року, інвентаризаційний номер справи 1996, розділ якого «характеристика будинку, господарських будівель та споруд» засвідчує, що з 2000 по 2014 роки, тобто в період перебування сторін у шлюбі, до будинку здійснювались прибудови та будувались господарські споруди.

Доводи скаржника стосовно того, що судом першої інстанції не були взяті до уваги акти складені депутатом сільської ради, які засвідчують факт того, що відповідач з 02 грудня 2015 року і по теперішній час не проживає в належній йому на праві власності частині житлового будинку не є обґрунтованими, оскільки суд в оскаржуваному рішенні посилається на дані акти, як на докази надані позивачем у підтвердження заявлених вимог.

Разом з тим, даючи оцінку актам, що були складені депутатом сільської ради ОСОБА_5 в присутності свідків, та відповідно долучені позивачем до позовної заяви в підтвердження заявлених ним позовних вимог, колегія суддів враховує наступне. Так, у даних актах, які датовані 04.12.2017 року, 10.08.2017 року, 15.05.2017 року, 16.03.2017 року, 23.01.2017 року, 21.11.2016 року, 22.09.2016 року, 08.07.2016 року та 01.03.2016 року зазначено про те, що ОСОБА_4 з 02.12.2015 року по АДРЕСА_2 не проживає, в будинку відсутні її речі, комунальні послуги сплачує ОСОБА_3 Проте не назначено, як саме обставини викладені в актах були встановлені депутатом сільської ради в присутності свідків, а саме, як починаючи з березня 2016 року (дата першого акту, що містить в матеріалах справи) було встановлено, що ОСОБА_4 не проживає в будинку по АДРЕСА_2 саме з 02.12.2015 року. Як і те, що ОСОБА_3 сплачуються комунальні послуги.

Крім того, особа зазначена в якості свідка у приведених актах, а саме ОСОБА_8, є рідною сестрою позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 більше року не проживає в спірному будинку, оскільки 15.03.2017 року вона виїхала за кордон, що стверджується наявною в матеріалах справи довіреністю, яка була посвідчена 01.02.2018 року провідним спеціалістом з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі, навпаки свідчать лише про поважність підстав її відсутності у належній позивачу частині житлового будинку в зазначений період.

Так, згідно до долученого позивачем пояснення відібраного 19.03.2018 року у матері відповідача ОСОБА_9 працівниками Катеринопільського відділення поліції її дочка - ОСОБА_4 поїхала за кордон на роботу.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відповідач має намір залишитися за кордоном на постійне місце проживання не підтверджено належними доказами.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишає без задоволення, а оскаржуване рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 квітня 2018 року у даній справі - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Черкаської області,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення в порядку та умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Т.Л. Фетісова