АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/5146/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Саліхов В.В.,Соколової В.В

при секретарі: Довогопола А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи Мельниченко К.Г. (Департамент культури виконавчого органу КМР (КМДА))

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Плахотнюк К.Г.

у цивільній справі № 752/8332/17 за позовом ОСОБА_4, від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, третя особа Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він з 2004 року зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2. Однак, йому було відмовлено у приватизації квартири з посиланням на те, що земельна ділянка на якій розташований будинок по АДРЕСА_1 входить до Південного історичного ареалу, до зони охорони пам'яток археології та археологічних об'єктів розташованих у межах м. Києва. Відмову Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації вважав протиправною, оскільки зазначені підстави для відмови не ґрунтуються на положеннях п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу. Де ставилося питання про його скасування, та постановлення нового, за яким скаржник просив визнати незаконною відмову Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у приватизації квартири НОМЕР_1 що знаходиться в будинку АДРЕСА_2; зобов'язати Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації прийняти рішення про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2. Вирішити питання розподілу судових витрат. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства Голосіївської в місті Києві державної адміністрації просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду без змін.

Зазначаючи, що їх відмова у приватизації не є такою, що суперечить законодавству України. Так як відповідно до Закону України «Про приватизацію» визначені об'єкти які не підлягають приватизації. Будинок позивача перебуває на обліку як щойно виявлений об'єкт культурної спадщини, та у відповідності до проекту зон охорони комплексу пам'яток архітектури Китаївської пустині ( проект затверджено Головою Державної служби з питань національної культурної спадщини від 07.08. 2008 року) встановлено, що будинок АДРЕСА_2 в місті Києві розташований в межах охоронної зони. Відтак, у даному випадку Закон України „Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" та Закон України „Про охорону культурної спадщини є спеціальними Законами України в сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ « Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року.

Позивач та представник позивача підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Представник третьої особи не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Відповідач будучи належним чином про день та час розгляду повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За результатами розгляду справи, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 &q? В;Про судове рішення у цивільній справі&q?у ;, вказується, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У той же час постановлене судом першої інстанції рішення за результатами звернення ОСОБА_1 вказує на те, що його мотивувальна частина є взаємовиключною до резолютивної частини цього рішення ( визнаючи та підтверджуючи право позивача на приватизацію, суд відмовляє у задоволенні його позову).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення за правилами ст. 376 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 з 17.11.2004 року зареєстрований та проживає за адресою - АДРЕСА_1.

За даними довідки по формі №3 виданої 07.12.2016 року № 7179 будинок 13/7 по вулиці Китаївській перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», форма власності житла місцевих рад, відповідно належить до комунальної власності Голосіївської громади м. Києва.

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звертався до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 в якій він зареєстрований та проживає.

Листом від 09.11.2016 року №100-100/оп/с-1587-4678-4 ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації з посиланням на те, що будинок № 13/7 по вулиці Китаївській в м. Києві наказом Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 року №10/38-11 включений до переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва (дача ОСОБА_5), а земельна ділянка, на якій розташована будівля будинку по вулиці Китаївській входить до Південного історичного ареалу, до зони охорони пам'яток археології та археологічних об'єктів, розташованих у межах м. Києва.

Як підставою для звернення до суду з позовом так і доводами апеляційної скарги є посилання позивача ( скаржника) на те, що відповідно до Закону України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» було затверджено перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Будівля по АДРЕСА_1 не віднесена до пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Наказом Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 року №10/38 будинок по АДРЕСА_2 включений до Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва - пам'яток історії. Погодження на відчуження щойно виявленого об'єкту культурної спадщини законодавством України не передбачено. Земельна ділянка, на якій розташований будинок по вулиці Китаївська входить лише до зони охорони пам'яток археології та археологічних об'єктів, розташованих у межах м. Києва і не знаходиться в межах території архітектурного заповідника «Китаєво» та території меж колишнього монастиря і трьох курганних груп «Китаєво», а тому обмежень щодо приватизації вказаного будинку не існує.

Зазначав, що чинне законодавство України забороняє приватизацію лише тих квартир (будинків), розташованих на територіях історико-культурних заповідників, які є пам'ятками культурної спадщини та знаходяться у переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України. Законодавством України прямо не заборонено приватизацію інших житлових будинків (квартир у будинках), які розташовані на території історико-культурного заповідника в м. Києві і не включені до Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України. Закон України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації»» є спеціальним законом у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, прийнятий після прийняття Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому за умови наявності колізії у правовому регулюванні відносин щодо приватизації квартир (будинків), розташованих на територіях історико-культурних заповідників між Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно застосувати «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації».

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до п. 2 ст. 2 зазначеного вище Закону, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких не можливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з підпунктом 1.1.12 пункту 1.1. розділу „Заповідники" додатку 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєво є історико-культурним (архіктурним) заповідником.

Пунктом 3.4.2. даного рішення вулиця Китаївська належить до зони охоронюваного ландшафту.

За даними витягу із додатку до наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 року №10/38-11 «Про занесення до переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини АДРЕСА_1, споруджений у першій половині двадцятого століття є будинок-дача ОСОБА_5

Згідно листа Управління охорони культурної спадщини від 18.07.2013 року будинок на АДРЕСА_1 - дача ОСОБА_5 перебуває на обліку, як щойно виявлений об'єкт культурної спадщини за наказом Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 року №10/38-11. У відповідності до проекту зон охорони комплексу пам'яток архітектури Китаївської пустині (проект затверджено Головою Державної служби з питань національної культурної спадщини від 07.08.2008) встановлено, що в межах території пам'ятки архітектури національного значення розташовані будинки 15/1, 15/2, 15/4, 15/6, 15/7, 15/8; 32/1, 32/2, 32/3, 32-а, 32-б, 32/4; в межах охоронної зони розташовані будинки: 13/7, 32/3а, 32/5, 32/6, 32/9.

Зазначене свідчить про те, що будинок в якому є зареєстрованим та проживає позивач на момент його звернення з позовом до суду розташований в межах охоронної зони комплексу пам'яток архітектури Китаївської пустині.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», зони охорони пам'ятки - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року № 1805-III, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару

Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-VІ «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28.09.2000 року визнано, що положення пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22.02.1994 року відповідають Конституції України (є конституційними).

Крім того, Конституційним Судом роз'яснено, що приватизація державного фонду- це відчуження державної власності на користь громадян України, а питання щодо державної власності, в тому числі встановлення обмежень на приватизацію окремих об'єктів державного житлового фонду, зокрема, визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об'єктів права державної власності, в тому числі об'єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації, уповноважена вирішувати Верховна Рада України відповідно до пункту 36 статті 85 та пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України.

Відповідно до ст.24 Конституції України під словосполученням «місце проживання» мається на увазі місце проживання громадян за територіальною ознакою (село, селище, місто чи інша адміністративно-територіальна одиниця), а не конкретне жиле приміщення (будинок, квартира, службова квартира). Тому включення Законом певних жилих приміщень до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, не може розглядатися як обмеження прав людини за ознакою місця проживання. Включення окремих квартир (будинків) державного житлового фонду до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, зумовлюється особливістю правового статусу територій, на яких вони розташовані, або самих цих об'єктів.

З огляду на це не можна розцінювати як обмеження прав і свобод людини і громадянина визначення Верховною Радою України конкретних об'єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації виходячи з цільового призначення жилих приміщень та інших обставин, пов'язаних з особливістю їх правового режиму, що унеможливлюють передачу цих жилих приміщень у приватну власність. Таким чином, положення пункту 2 статті 2 Законунеобхідно розглядати не як обмеження прав людини за ознакою місця проживання, а як обмеження щодо окремих об'єктів державного житлового фонду, які можуть бути передані у власність громадян України.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі на яких розташовані пам'ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Згідно статті 18 цього Закону, об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини

Зазначене вище, на думку колегії суддів, вказує на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відмова Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в приватизації квартир в будинку №13/7 по вул. Китаївській у м. Києві є такою, що відповідає спеціальному Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, оскільки позивач не здійснив дій щодо попереднього погодження приватизації у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Крім того, слід також зауважити, що на час розгляду даного позову, відмова Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у приватизації квартири позивачу не визнана недійсною.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги , які позивач вважав такими що підтверджують доведеність заявлених ним вимог, в частині того, що станом на 2018 рік процент приватизованих квартир в будинках відповідно складає: вул. Китаївська, 9 - 85,19%; вул. Китаївська, 11 - 92,24 %; вул. Китаївська, 14/16 - 91,07%

Так як, зазначені скаржником будинки не розташовані у зоні охоронюваного ландшафту відповідно додатку 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 року № 979 (вулиця Китаївська належить до зони охоронюваного ландшафту). На даній території знаходяться житлові будинки №№13/7, 15/4, 15/6, 15/4, 15/8, 32/1, 32/2, 32/3, 32/3а, 32/4, 32/5, 32/6, 32/9 що по вул. Китаївській).

Згідно інформації органу приватизації Управління житлово - комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, станом на час розгляду справи, жодна із квартир зазначених будинків не є приватизованою.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 372, 374, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?ол;Про судоустрій і статус суддів&q?д ;, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147 Закону України « Про судоустрій і статус суддів&qu ;, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року скасувати та постановити нове за яким ОСОБА_1 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: