ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5081/17
Провадження № 2/210/684/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"04" червня 2018 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Реви К.В.,
позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Дзержинський районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Дзержинський районний відділ ДМС України в м. Кривий Ріг про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -
В С Т А Н О В И В:
14 листопада 2017 року представник позивача ОСОБА_2, - ОСОБА_4 (довіреність від 15 листопада 2016 року, термін дії, до 15 листопада 2019 року (а.с.43а) звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3, третя особа, - Дзержинський районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Дзержинський районний відділ ДМС України в м. Кривий Ріг про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42, та зняти з реєстраційного обліку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 квітня 1997 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний момент шлюбні відносини між сторонами припинені, вони мешкають окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає посилаючись на відсутність коштів. Відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 СК України обов'язку із утримання дитини. На теперішній час відповідач офіційно ніде не працює, до служби занятості для отримання роботи не звернувся, але виїхав працювати до міста Київ, щоб позбавити можливості позивачку встановити його реальну заробітну плату та місце роботи. Таким чином, розірвавши будь-які відносини з родиною, відповідач не тільки не бажає надавати будь які відомості про своє місце перебування, а і спілкуватися з родиною. Факт реєстрації відповідача в зазначеному будинку тягне за собою нарахування додаткових комунальних платежів та експлуатаційних витрат, участі в сплаті яких він ніколи не приймав. Відповідача влаштовує той порядок речей що склався, при якому він має реєстрацію в житловому приміщенні як член сімї, не виконуючи при цьому жодних зобовязань перед родиною та не сплачуючи відповідні експлуатаційні витрати. Тому відповідач не бажає у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку та зареєструватися за місцем свого фактичного перебування (проживання) на теперішній час. Розмір експлуатаційних витрат останнім часом значно зріс, а тому їх сплата за додаткову особу, яка комунальними послугами не користується, значною мірою відображається на сімейному бюджеті. Позивач виховує та матеріально утримує самостійно спільну з відповідачем дитину, додаткових доходів не має. Внаслідок того, що відповідач зареєстрований за зазначеною адресою позивачка не має можливості отримати субсидію на опалення будинку так як він не надає довідку про доходи. Таким чином, відсутність відповідача за місцем реєстрації з серпня 2016 року не є підставою для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином. Вважає, що у звязку з тим, що відповідач не бажає підтримувати будь-які стосунки з родиною і не проживає за місцем реєстрації понад один рік, він є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42.
Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, що підтверджується наявними матеріалами справи, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Представник тертої особи Дзержинський районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Дзержинський районний відділ ДМС України в м. Кривий Ріг, при розгляді справи також присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в котрій зазначив, що на даний час до компетенції відділу вже не входять питання щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання громадян.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.
Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.
Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 17 січня 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, із викликом сторін у судове засідання.
Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.247 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинна була довести наявність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42, та зняття його з реєстраційного обліку.
З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне.
Зі змісту позовної заяви судом встановлено, та було підтверджено позивачем при розгляді справи, що 25 квітня 1997 року між позивачкою ОСОБА_2 (а.с.5, 6) та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. На сьогоднішній день шлюбні відносини між сторонами припинено, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть.
Згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями від 24 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 січня 2008 року, позивачем було придбано 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42 (а.с.7, 8-9, 10, 11-14).
Відповідно до Акту від 25 жовтня 2017 року, посвідченого головою квартального комітету №5 Металургійного району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, буд.№40-42, однак з серпня 2016 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає (а.с.15).
При розгляді справи позивачем було підтверджено, що частку вказаного будинку нею було придбано в період перебування у шлюбі з відповідачем.
Статтею 60 Сімейного кодексу України, в редакції чинній на момент набуття 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42 у власність позивачкою, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Право спільної часткової власності на спірну частину житлового будинку набуто позивачкою під час перебування у шлюбі з відповідачем.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Розподіл спільного майна подружжя сторонами не було проведено.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
З урахуванням вищевикладеного вбачається, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42, є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної частки житлового будинку з господарськими спорудами.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що частка житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, буд.№40-42 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказану частку житлового будинку, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог, згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст.317, 319, 321, 346, 383, 405 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, ст.ст.4, 12, 13, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Дзержинський районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Дзержинський районний відділ ДМС України в м. Кривий Ріг про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, - залишити без задоволення.
Відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 06 червня 2018 року.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
- позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4;
- відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4;
Суддя: Н. Ю. Вікторович