Ухвала

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2о-158/08

провадження № 61-46901ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України з 1988 року постійно.

Посилався на те, що відповідно до Міжурядової угоди про направлення та прийом в'єтнамських громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах та в організаціях Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 02 квітня 1981 року він в 1988 році приїхав із республіки В'єтнам в Україну і працював на Каховському заводі залізобетонних виробів.

У 1992 році був звільнений з підприємства у зв'язку із закінченням строку Міжурядової угоди, але залишився проживати в Україні у АДРЕСА_1.

14 липня 2004 року ОГІРЛФ УМВС в Херсонській області видало йому тимчасове посвідчення на постійне проживання в Україні.

Просив встановити факт проживання на території України з 1988 року для набуття громадянства за територіальним походженням згідно статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 травня 2008 року заяву про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України з 1988 року постійно.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року апеляційну скаргу прокурора Дніпровського району м. Херсона задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 травня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про встановлення факту його постійного проживання на території України з 1988 року.

05 листопада 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 325 ЦПК України 2004 року.

До касаційної скарги додано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, яка обґрунтована тим, що заявнику вперше стало відомо про існування рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року лише 10 жовтня 2018 року від Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області. До цього моменту заявника жодним чином не було повідомлено про розгляд справи судом апеляційної інстанції та його результати.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, надавши оцінку долученим до заяви матеріалам, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У статті 44 ЦПК України закріплено обов'язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Аналогічні положення містилися у частині тертій статті 27 ЦПК України 2004 року, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

У рішенні Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року, Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» Європейський суду з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона, яке було ухвалено 28 травня 2008 року за участю заявника, задоволено заяву ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України з 1988 року.

Також роз'яснено, що це рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції.

Отже, ОСОБА_3 не міг не знати, що рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку.

У березні 2011 року прокурор Дніпровського району м. Херсона, скориставшись своїм правом, подав апеляційну скаргу на указане рішення суду першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року апеляційну скаргу прокурора Дніпровського району м. Херсона задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 травня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про встановлення факту його постійного проживання на території України з 1988 року.

З інформації на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що таке рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року оприлюднено 07 квітня 2011 року під реєстраційним № 14559946.

Тобто з 07 квітня 2011 року ОСОБА_3 та його представник мали можливість ознайомитись з оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду та подати касаційну скаргу.

Суду не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що перешкоджало заявнику та його представнику ознайомлюватись із оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи про те, що заявник не знав про існування оскаржуваного рішення апеляційного суду протягом більше ніж 7 років є непереконливими, з урахуванням того, що на підставі цього судового рішення Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 30 квітня 2011 року було скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_3, а отже паспорт останнього підлягав вилученню.

Вищевикладене дає підстави для висновку про те, що заявником не наведено та не підтверджено належним чином підстав для поновлення строку на касаційне оскарження рішення, який пропущений тривалістю більше 7 років.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У цій справі суд не вбачає підстав для втручання у принцип res judicata.

При цьому судом також враховано, що пропуск строку є настільки тривалим, що цивільна справа, в якій було винесене оскаржуване судове рішення, знищена.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року не підлягає задоволенню, а у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки заявник пропустив строк на касаційне оскарження на значний термін, а саме більше ніж на 7 років, та не навів належних і переконливих доводів на підтвердження виключних випадків передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України для поновлення такого строку.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заявив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року відмовити.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2011 року у справі за заявою Чан Куок Тоан, заінтересована особа - Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г.І. Усик