Справа № 201/2783/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 травня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С.

при секретарі Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу та штрафу відповідно до попереднього договору, -

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу та штрафу відповідно до попереднього договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 30 жовтня 2017 року між нею та відповідачем укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 Відповідно до умов договору сторони погодили укласьт договір купівлі продажу квартири № 33 корпус 6 у будинку № 35 по вул. В. Вернадського у м. Дніпрі не пізніше 27 грудня 2017 року. При укладенні попереднього договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 кошти у сумі 67 000 грн. 22 грудня 2017 року позивач отримала від ОСОБА_2 повідомлення про час та дату укладення договору купівлі продажу без погодження з покупцем. ОСОБА_1 саме у цей час перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом «бронхіт». Відповідач спілкування уникала, ухилилась від виконання зобовязання та не уклала договір купівлі продажу. Повернути гроші відмовляється. Посилаючись на норми чинного законодавства, позивач просила суд стягнути на свою користь з відповідача авансовий платіж у розмірі 67 000 грн. а також штрафні санкції у розмірі авансового платежу, а всього 134 000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1 340 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений договір попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 6936, про що свідчить копія зазначеного договору, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 6).

Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили, що у майбутньому у строк не пізніше 27 грудня 2017 року включно укласти договір купівлі продажу обєкта нерухомості: квартири № 33 у будинку 35 корпус 6 по вул. Володимира Вернадського, що у місті Дніпрі, яка на праві власності належить продавцю. Відповідно до п. 2.3 ціна визначається сторонами у розмірі 73 500 доларів США, що становить 1 969 800 гривень.

Пунктом 3 вказаного договору сторони погодили, що в підтвердження своїх намірів укласти договір ОСОБА_1 передала грошові кошти у сумі 67 000 грн., що на момент укладання за курсом ПАТ КБ «Приватбанк» становить 2 500 доларів США.

Окрім цього, у пункті 5 попереднього договору сторони погодили, що у разі не виконання своїх зобовязань щодо укладання основного договору у визначений термін з вини ОСОБА_2, то вона має повернути подвійну грошову суму у розмірі 134 000 грн., а якщо основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_1, то сума грошових коштів залишається у ОСОБА_2.

Електронним повідомленням від 22.12.2017 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про необхідність прибуття останньої 27.12.2017 року о 16.00 за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 24/41 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 для укладення договору купівлі продажу (а.с. 8).

Згідно з довідкою Роменської центральної районної поліклініки від 29.12.2017 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходилась на амбулаторному лікуванні з діагнозом «г. бронхіт» з 22.12.2017 року по 29.12.2017 року (а.с. 9).

Станом на день ухвалення рішення сторони договір купівлі продажу не уклали.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, попереднім договором, укладеним між сторонами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Крім цього, ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами.

Так, з виниклих між сторонами правовідносин вбачається, що передана позивачем сума у розмірі 67 000,00 гривень має бути повернута відповідачем.

Крім того, згідно з положеннями ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Оскільки сторони при укладенні попереднього договору погодили умови, відповідно до яких, у разі не виконання своїх зобовязань щодо укладання основного договору у визначений термін з вини ОСОБА_2, то вона має повернути подвійну грошову суму у розмірі 134 000 грн., а якщо основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_1, то сума грошових коштів залишається у ОСОБА_2 Вікторівни.Стаття 611 ЦК України зазначає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, відповідно до п. 5 попереднього договору, ОСОБА_2 зобовязана повернути ОСОБА_1 подвійну грошову суму, сплачених згідно з п. 3 договору грошових коштів у розмірі 134 000 гривень

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення суми, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу та штрафу відповідно до попереднього договору у розмірі 134 000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нею судовий збір у розмірі 1 340 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525 527, 547, 570, 657 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 281 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу та штрафу відповідно до попереднього договору задовольнити в повному обсязі.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) подвійну грошову суму, сплачену згідно з п. 3 попереднього договору (забезпечувальний платіж) у розмірі 134 000 (сто тридцять чотири тисячі) гривень, що на момент укладення цього договору складало 5 000 доларів США за курсом ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) у рахунок повернення судового збору 1 340 (одну тисячі триста сорок) гривень.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев