Постанова

Іменем України

05 червня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/2890/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

в складі судді Галагана В.І.

від 10 жовтня 2013 року

у справі № 2-217/2011 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

до ОСОБА_2, ОСОБА_1,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2010 року позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує своїх обов'язків у договірних відносинах, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про солідарне стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 в розмірі 34 482,18 доларів США.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року залучено до участі у справі у якості правонаступника ПАТ «ОТП Банк» за всіма правами та обов'язками - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», Товариство).

01 жовтня 2013 року позивач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 804,43 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку становить 414 072,81 грн. та 1 440 887,88 грн. пені.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 621 109,22 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині щодо стягнення заборгованості з поручителя, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що 02 лютого 2009 року Банк надіслав позичальнику досудову вимогу про дострокове виконання умов кредитного договору, у зв'язку з чим змінив строк виконання основного зобов'язання.

Судом не враховано, що порука припинилася з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки Банк звернувся до суду з позовом після спливу шести місяців від дня пред'явлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Крім цього, вказував на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема не повідомив відповідача ОСОБА_1 про день, час та місце розгляду справи, чим позбавив його бути присутнім в судовому засіданні та надати заперечення на спростування доводів позивача.

Посилаючись на те, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року в частині задоволення позовних вимог до поручителя не відповідає вимогам щодо його законності та обгрунтованості, просив рішення в цій частині скасувати та в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 відмовити.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Інші учасники справи не подали своїх відзивів на апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивач та третя особа, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідач - ОСОБА_2, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», Банк) та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CL-008/323/2007 (далі - Договір), відповідно до п.п. 2, 3 частини № 1 якого останній надано кредитні кошти у розмірі 36 043,17 доларів США, на купівлю автомобіля марки «Mitsubishi L200», зі строком дії договору до 23 серпня 2013 року, та сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 12,49% річних (а.с. 9-12, 13).

Згідно п. 1.4.1.5. Договору, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених будь-яким з п.п. 2.3.7., 2.3.8., 2.3.8.1. цього Договору фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим Договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4% річних за кожні 12 місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з п.п. 2.3.7., 2.3.8, 2.3.8.1., 2.3.10 цього Договору.

Пунктом 1.5.1. Договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

За порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору (п. 3.1.1. Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом на виконання умов Договору ЗАТ «ОТП Банк» видав ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 36 043,17 доларів США, що підтверджується виписками по рахунку ОСОБА_2

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 виконувала Договір, але неналежним чином, оскільки вносила необхідний щомісячний платіж не в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого Банк відступив, Товариство прийняло вимоги за кредитним договором № CL-008/323/2007 від 23.08.2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 та договором поруки № SR-CL-008323/2007 від 23.08.2007, укладеного між Банком та ОСОБА_1

Згідно розрахунку заборгованості, наданого новим кредитором, станом на 27.09.2013 заборгованість ОСОБА_2 за Договором становила 51 804,43 доларів США (еквівалент - 414 072,81 грн.), та 1 440 887,88 грн., що складається із залишку заборгованості за кредитом в сумі 28 802,31 доларів США (еквівалент 230 216,86 грн.); суми несплачених відсотків за користування кредитом - 23 002,12 доларів США (еквівалент - 183 855,95 грн.); пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 27.09.2012 по 27.09.2013 в розмірі 1 440 887,88 грн.

Доказів щодо невідповідності нарахованого кредитором розміру заборгованості матеріали справи не містять і такі докази позичальником ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не подавались.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 551 ЦК України, зменшив розмір пені до 207 036,41 грн., та дійшов висновку про стягнення заборгованості в загальному розмірі 621 109,22 грн.

Позичальник ОСОБА_2 не оскаржувала рішення суду в частині задоволених до неї позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 також не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині визначеного розміру заборгованості у сумі 621 109,22 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру заборгованості не оскаржувалося боржником, і апеляційна скарга поручителя не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в цій частині, колегія суддів не переглядає рішення суду в частині визначеного розміру заборгованості, так як відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданами доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що порука припинилася за договором поруки від 23.08.2007, укладеного між ОСОБА_1 та Банком, враховуючи наступне.

В забезпечення виконання зобов'язань за Договором 23.08.2007 між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № SR-CL-008/323/2007 (далі - Договір поруки, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого поручитель за цим Договором зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань в тому числі і до поручителя.

Статтею 4 «Термін дії Договору» Договору поруки передбачено, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами Договору і діє до повного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яку суд застосовує за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Як зазначалось вище в Договорі поруки не встановлено строку, після закінчення якого порука припиняється, а умова договорів поруки про їхню дію до повного припинення усіх зобов'язань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосовану в другому реченні частини четвертої статгі 559 ЦК України фразу «... якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя» слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не вважається строком захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до вимог чатисни другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

ОСОБА_2 та Банк в Договорі погодили, що Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим Договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3. та ст. 3 цього Договору) та/або умов Договору застави, та/або умов Договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (п. 1.9. Договору).

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ОТП Банк» керуючись п. 1.9. Договору, яким передбачено право Банку на дострокове стягнення заборгованості у разі неналежного виконання позичальником умов Договору, 02 лютого 2009 року направив ОСОБА_2 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № CL-008/323/2007 від 23.08.2007.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду про стягнення заборгованості з боржника та поручителя, Банк звернувся 31.03.2010, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, у справі, яка переглядається, порука припинилася, оскільки позивач після зміни строку виконання основного зобов'язанняз підстав, передбачених ч. 2 ст. 1050 ЦК України, пред'явив вимогу до поручителя про виконання зобов'язання після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, про солідарне стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував, не в повному обсязі дослідив матеріали справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення заборгованості та задоволення позовних вимог до ОСОБА_1

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат підлягає зміні.

Таким чином, сплачені позивачем у суді першої інстанції судові витрати у сумі 3 712,44 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 5 341,50 грн. (а.с. 186).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За приписами пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

З огляду на викладене, витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи не входять до складу судових витрат, а тому сума судового збору, яка підлягала сплаті ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.10.2013, становить 5 161,50 грн. (1700+1741х150%).

Отже, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 5 161,50 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 - скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у сумі 3 712 (три тисячі сімсот дванадцять) грн. 44 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 161 (п'ять тисяч сто шістдесят одна) грн. 50 коп.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року в нескасованій частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 червня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець