КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3017/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Сенько М.Ф., постановлену в м. Київ 03 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зняття арешту, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 321, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» просила звільнити з-під арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04 січня 2017 року, на майно ОСОБА_2, що належить позивачу, а саме нежитлові приміщення (будівля) за адресою АДРЕСА_1, пл. 826,30 кв.м.; встановити порядок виконання рішення таким чином, щоб після набрання законної сили рішення суду було підставою для припинення запису про обтяження.

Позов мотивувала тим, що 22 липня 2014 року нею було укладено із ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого вона передала грошову суму у розмірі 100000 грн. зі строком повернення до 22 липня 2024 року; на забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між сторонами також укладено договір іпотеки, предметом якого є об'єкт нерухомості - нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1, пл. 826,30 кв.м. В зв'язку із виникненням заборгованості за договором позики вона звернулася до суду із позовом, в результаті чого винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі зазначеного нерухомого майна у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором іпотеки, на підставі вказаного рішення суду та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 липня 2018 року, право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1

Однак, як стало відомо позивачу, державним виконавцем Сіренко С.В. вже після проведення державної реєстрації права власності на ОСОБА_1 16 липня 2018 року внесено запис до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт на вказане нерухоме майно для виконання постанови від 04 січня 2017 року, винесеної Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Вважала, що своїми діями відповідач порушив охоронювані законом права та інтереси позивача.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Третя особа Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року та передати справу до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, а саме до Шевченківського районного суду м. Києва.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що за змістом ст. 478 ЦПК України скарга на дії державного виконавця подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Судом не було встановлено при прийнятті позовної заяви, яким судом виносилося рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження, та на підставі якого рішення суду винесено постанову про арешт майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1. Так, судом не враховано, що постанова про арешт майна була винесена державним виконавцем на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/18061/14-ц. Пред'явлення позову із приводу оскарження дій державного виконавця майна є виключною підсудністю, отже спір повинен розглядатися у Шевченківському районі м. Києва за місцем винесення рішення, на виконання якого проводились виконавчі дії.

26 листопада 2018 року засобами поштового зв'язку позивач ОСОБА_1 направила відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечувала доводи апеляційної скарги,оскільки відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Вказувала, що ст. ст. 447, 448 ЦПК України, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі, стосуються розділу 7 ЦПК України, який регулює судовий контроль за виконанням судових рішень та не стосується вимог щодо позову до суду першої інстанції. Позивач ОСОБА_1 не є учасником виконавчого провадження, а тому дані норми не стосуються позивача, яка у позові вказує на порушені охоронювані законом права та інтереси власника нерухомого майна.

Просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що позивач звернулася із позовом про зняття арешту з нерухомого майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Відтак, справа підсудна Святошинському районному суду м. Києва із врахуванням вимог виключної підсудності, що передбачені ч. 2 ст. 30 ЦПК України, а тому 03 вересня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва правомірно відкрив провадження в даній цивільній справі.

Заперечуючи проти дій суду першої інстанції при відкритті провадження, третя особа в апеляційній скарзі посилався на ст. ст. 477, 478 ЦПК України, якими, на його думку, визначено виключну підсудність щодо пред'явлення позову із приводу оскарження дій державного виконавця.

Разом із тим, вказаними статтями врегульовано порядок розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, а також підстави для відмови у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, які взагалі не мають відношення до даного позову.

Виходячи із аналізу самого змісту статей, наведеного в апеляційній скарзі, випливає, що останній посилався на ст. ст. 447, 448 ЦПК України, якими визначено право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою на дії державного виконавця, та підсудність таких скарг.

Із даними доводами не можна погодитися, оскільки вказані статті стосуються розділу 7 ЦПК України, який регулює судовий контроль за виконанням судових рішень, та не мають відношення до вимог щодо позову до суду першої інстанції, а також у них відсутні положення щодо виключної підсудності, на що також посилався відповідач.

Як випливає із суті позову, ОСОБА_1 звернулася до суду не як учасник виконавчого провадження зі скаргою на дії державного виконавця, а як власник нерухомого майна, на яке, на її думку, незаконно накладено арешт.

Підстави звернення до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту прямо передбачені ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а ч. 2 ст. 30 ЦПК України визначає виключну підсудність для таких категорій позовів, із врахуванням чого позивачем було подано позов до належного суду, а судом першої інстанції - обґрунтовано відкрито провадження.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при відкритті провадження повинен був самостійно встановлювати походження і підстави виконавчого провадження, яке стало перешкодою у користуванні та розпорядженні майном, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги щодо зацікавленості суду першої інстанції є нічим не підтвердженим припущенням та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.