АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/2688/17 № апеляційного провадження: 22-ц/796/3259/2018
Головуючий у суді першої інстанції:Уляновська О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2018 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2017 року позивач звернулася до відповідачів з даним позовом. Зазначала, що їй відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку від 27.12.2016 р. належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстровані та проживають, окрім неї та її чоловіка, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які не є членами родини позивача, не мають спільного побуту та не ведуть спільного господарства з власником будинку, а відтак мають бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування будинком та виселені із даного житлового будинку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, а відтак його не можна вважати обґрунтованим. Вказує, що з моменту набуття права власності на будинок позивачкою, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили право користування даним будинком, оскільки не є членами сім'ї нової власниці будинку, не проживають разом з нею та не ведуть спільного господарства.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Третя особа ОСОБА_6 просив задовольнити апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначила,що між нею та колишнім чоловіком існує не завершений судовий спір щодо спірного домоволодіння ,що позивачка намагаючись позбавити її житла звернулася до комунальних служб із заявами про припинення надання комунальних послуг щодо тепло -газо - електро - водо постачання у частину будинку в якій мешкають відповідачі ,які були задоволені чим зробила проживання відповідачів у будинку неможливим та змусила її перебувати у притулку.

ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином повідомлений. З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись із даним позовом позивач зазначала, що відповідачі не є членами її сім'ї,їх проживання у належному їй будинку перешкоджає здійсненню нею права власності у повному обсязі ,зокрема, здачі займаних відповідачами приміщень в оренду іншим особам,на незаконне встановлення ними забору, а відтак вважала ,що відповідачі мають бути визнані такими , що втратили право на користування житловим приміщенням та виселені .

Відмовляючи у задоволенні позову суд вважав позовні вимоги не доведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 01.06.1979 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_6) уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Качинської сільської ради м. Севастополя.

Спільних дітей у шлюбі не було, разом з тим, ОСОБА_6 усиновив сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

Відповідачі зареєстровані та проживають у спірному будинку з 1979 року, поселилися за життя та згоди власників будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в якості дружини їх сина та її дитини.

Зазначений будинок має два виходи, фактично розподілений на дві окремі частини.

Після смерті власників спірного будинку, згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.02.1987 року та від 06.12.1994 року, право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_6

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 р. шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано.

З цього часу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 існує не вирішений по суті спір щодо визнання за ОСОБА_3 право власності на частину будинку у порядку поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_3 у якому вона зазначає про значне збільшення вартості домоволодіння АДРЕСА_1 за час шлюбу з ОСОБА_6, проведення капітального ремонту старих будівель,добудову будинку,реконструкцію та будівництво допоміжних приміщень.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації - відмовлено.

02.08.2013 р. ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_11 (після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6), який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського РУЮ у м. Києві.

У судовому засіданні під час апеляційного провадження ОСОБА_6 зазначив, що позивачка має на праві власності 1/2 частини квартири у м. Києві,однак після реєстрації з ним шлюбу вселилася в спірне домоволодіння.

27.12.2016 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до п. 1 якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар жилий будинок номер АДРЕСА_1 земельні ділянку, на якій він розташований, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 0750 га, розташовану у АДРЕСА_1, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У січні 2017 року позивач звернулася з письмовою вимогою до відповідачів про виселення яка ними не була виконана.

Відповідачкою був поданий позов до суду про визнання вищезазначеного договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, недійсним, судове рішення наразі перевіряється в апеляційному порядку та не набрало законної сили.

Зазначені встановлені судом обставини учасники справи визнали.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. ст321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із цим право власності позивачки та її чоловіка на спірне домоволодіння оспорюється у судовому порядку, остаточні рішення,які б набрали законної сили не прийняті.

Крім того,статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч.1-3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що сторони проживають у відокремлених частинах будинку. При цьому попередній власник будинку третя особа ОСОБА_6, членами сім'ї якого були відповідачі, продовжує проживати у домоволодінні та користуватися ним й після укладення договору дарування.

Відповідачі, які проживають у будинку з 1979 року за згодою власників та зареєстровані у ньому з часу вселення, зазначали, що іншого житла вони не мають й під час розгляду справи у суді першої інстанції таки їх твердження не були спростовані .

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про передчасне пред'явлення позивачкою даного позову та вважає доводи апеляційної скарги такими що не можуть бути прийняті до уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення .

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач :

Судді :

Повний текст постанови складений: 04 червня 2018 року