Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 750/2982/16-ц

провадження № 61-11781св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач -публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М., від 20 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк), третя особа - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів та пені.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим,що у період з 23 квітня 2014 року по 16 червня 2015 року він постійно перебував у зоні проведення антитерористичної операції. Після повернення із зони АТО він дізнався, що 15 вересня 2014 року ОСОБА_3, без його відома та дозволу, була надана пластикова картка та пін-код доступу до його пенсійного рахунку. Внаслідок незаконних дій працівників банківської установи з його рахунку було знято грошові кошти в сумі 36 872,84 грн. Позивач звертався до відповідача з приводу повернення грошових коштів, але йому було відмовлено з тих підстав, що нібито картка та пін-код були надані ОСОБА_3 на його прохання, висловлене у телефонному режимі. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 0,1 відсотка за кожний день, починаючи з дати відмови у поверненні коштів, тобто з 11 вересня 2015 року, по день звернення до суду.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на свою користь безпідставно списані з карткового рахунку грошові кошти в сумі 36 872,84 грн та пеню у сумі 7 079,04 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, у складі судді Жук М. І., від 23 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що його рахунок обслуговувався послугою SMS-банкінгу, що давало йому можливість дистанційно відслідковувати рух коштів на рахунку. Правові підстави відповідальності банку у порядку статті 1073 ЦК України відсутні, оскільки позивач з власного волевиявлення надав не сторонній людині, а своїй дружині ОСОБА_3 платіжну картку, пін-код доступу до неї, погодився на випуск нової картки з метою, щоб вона оплачувала комунальні послуги за помешкання позивача, утримувала їх спільну малолітню дочку на час його перебування в зоні проведення АТО.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 рокурішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 39 653,59 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що упорушення приписів законодавства за відсутності письмової згоди позивача, відповідачем була видана ОСОБА_3 нова платіжна картка та новий пін-код, що надало можливість зняття грошових коштів з карткового рахунку позивача, а тому сума грошових коштів у розмірі 33 265,75 грн, яка була списана з карткового рахунку позивача за період з 15 вересня 2014 року по 18 травня 2015 року, підлягає стягненню з відповідача, як особи, що у порушення приписів законодавства вчинила дії, що призвели до незаконного використання картки та пін-коду, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Оскільки 11 вересня 2015 року відповідач відмовив позивачу у повернені безпідставно списаних грошових коштів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 6 387, 84 грн за період з 11 вересня 2015 року по 20 березня 2016 року (звернення до суду).

У серпні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було порушено порядок прийняття доказів на стадії апеляційного провадження, зокрема прийнято від позивача та досліджено довідку № 5534 від 10 серпня 2015 року без належного обґрунтування поважності причин неподання такої довідки при розгляді справи у суді першої інстанції. Також судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки наявних у матеріалах справи пояснень ОСОБА_3 Висновок суду про відсутність смс?інформування після липня 2014 року, а тому і відсутність у позивача інформації про списання грошових коштів із його карткового рахунку є безпідставним та не відповідає дійсності, оскільки послуга смс?інформування продовжувала свою дію після перевипуску картки за ініціативою його дружини у вересні 2014 року. Позивач був обізнаний, що його карткою користується його дружина, йому було відомо про рух коштів по картковому рахунку, він добровільно надав дозвіл на перевипуск картки у телефонному режимі, пройшовши відповідну ідентифікацію.

31 серпня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів та пені призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 07 червня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 1 до договору № 113538 про відкриття карткового рахунку.

На виконання умов укладеного договору банківською установою на ім'я позивача був відкритий поточний рахунок НОМЕР_1, видано позивачу платіжну картку та пін-код.

Згідно пункту 1.1.6 вказаного додаткового договору випуск платіжної картки здійснюється строком на 1 рік.

23 квітня 2014 року позивач був призваний на військову службу. В період з 31 травня 2014 року по 02 листопада 2014 року та в період з 16 січня 2015 року по 16 червня 2015 року позивач брав участь в антитерористичній операції в зоні проведення АТО.

Заявляючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що у період з 23 квітня 2014 року по 16 червня 2015 року він постійно перебував в зоні проведення АТО. Після повернення із зони проведення АТО він дізнався, що 15 вересня 2014 року ОСОБА_3, без його відома та дозволу, була надана платіжна картка та пін-код доступу до його пенсійного рахунку.

Згідно наданої ПАТ «Державний ощадний банк України» 11 вересня 2009 року відповіді ОСОБА_2 на його запит щодо отримання банківської платіжної картки його колишньою дружиною, позивач у телефонній розмові із працівником банку надав дозвіл на видачу його дружині банківської платіжної картки. Дружиною - ОСОБА_3 - було надано паспорти, видані на її ім'я та ім'я позивача, було надано свідоцтво про шлюб, а також картку, яку було отримано позивачем у 2013 році. Працівником банку було проведено ідентифікацію особи власника карткового рахунку, шляхом постановки відповідних питань, на які було надано правильну відповідь.

Відповідно до змісту письмових пояснень третьої особи - ОСОБА_3 від 12 серпня 2015 року картку НОМЕР_2 вона отримала особисто. При цьому, при зверненні до установи банку нею надано картку, строк дії якої завершився, паспорт позивача та власний паспорт із відмітками про укладення шлюбу. При розгляді питання про видачу нової картки працівниками банку проведено ідентифікацію власника рахунку шляхом телефонного зв'язку. Протягом періоду з вересня 2014 року по червень 2015 року ОСОБА_3 за згодою позивача користувалася платіжною карткою та витрачала кошти на утримання сім'ї та спільної з позивачем доньки.

18 серпня 2015 року ОСОБА_3 було надано додаткові пояснення, в яких остання зазначила, що у грудні 2014 року її чоловік ОСОБА_2 перебував у відпустці та проводив час удома із сім'єю та дитиною, був обізнаний про факт користування дружиною його платіжною карткою.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно до статей 10, 60 ЦПК України, у редакції від 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахував ту обставину, що ОСОБА_3 на момент вчинення правочину щодо видачі банківської платіжної картки 15 вересня 2014 року, на яку нараховувалася пенсія позивача, перебувала із ОСОБА_2 у шлюбі. ПАТ «Державний ощадний банк України» й ОСОБА_3 підтвердили, що позивач у телефонному режимі надав згоду працівникам банку на перевипуск картки та видачу її своїй на той момент дружині, оскільки сам на момент її видачі перебував у зоні проведення АТО. Після перевипуску картки позивач не скористався своїм правом на її блокування, як це передбачено пунктом 2.3 правил користування платіжними картками, емітованими АТ «Ощадбанк». ОСОБА_3 тривалий час фактично за погодженням позивача користувалася грошовими коштами, як його дружина, витрачаючи їх в інтересах сім'ї.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції від 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 25 жовтня 2003 року Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, Україна, актовий запис № 1906 - розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 02 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання спільної доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою з приводу користування його колишньою дружиною грошовими коштами на рахунку з використанням банківської пластикової картки.

Частиною другою та третьою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового

Із урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_3 на час отримання та використання картки, на яку нараховувалася пенсія позивача, діяла від імені ОСОБА_2 як його дружина, використовувала кошти в інтересах сім'ї, як спільні кошти подружжя. Окрім того, у сторін спору є спільна донька, утримання якої потребувало витрат, які зобов'язані нести обидва з батьків.

Позивачем не спростовано правомірність правочину щодо перевипуску банківської платіжної картки та її використання, який було вчинено його на той момент дружиною в інтересах сім'ї. Позивач не позбавлений права звернутися із відповідними вимогами до суду у порядку, визначеному законом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд у порушення вимог статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» здійснював неналежні перекази по поточному рахунку позивача з використанням банківської платіжної картки.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 рокускасувати та залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк