Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 686/1292/17-ц

провадження № 61-20165св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Хмельницьке комунальне підприємство «Спецкомунтранс»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року у складі судді Стефанишин С. Л. та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Хмельницького комунального підприємства «Спецкомунтранс» (далі - ХКП «Спецкомунтранс») про стягнення компенсації за невикористані дні додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач перебувала у трудових відносинах з ХКП «Спецкомунтранс», 07 листопада 2016 року була звільнена за угодою сторін. Однак при звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористані додаткові відпустки як працівнику, яка має дитину за 2012-2016 роки.

ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до законодавства про працю вона є одинокою матір'ю, оскільки виховує дитину сама, а тому має право на додаткову відпустку. Неправомірною відмовою у виплаті компенсації їй завдано моральної шкоди.

З урахуванням змінених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за 40 днів невикористаної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, у сумі 1 742,39 грн, компенсацію за затримку виплати з 07 листопада 2016 року по 20 березня 2017 року (114 днів) в сумі 4 965,80 грн, моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ХКП «Спецкомунтранс» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток у розмірі 1 742,39 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 4 965,80 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ХКП «Спецкомунтранс» задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ХКП «Спецкомунтранс» про стягнення 4 965,80 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХКП «Спецкомунтранс» 365,66 грн судових витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та судових витрат, та ухвалюючи нове рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що позивач під час роботи у ХКП «Спецкомунтранс» надавала документи, що підтверджують її право на відпустку, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки», за період з 2013 року по 2016 рік включно.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року та залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що враховуючи положення норм статті 116, 117 КЗпП України, позивач звільнилася 07 листопада 2016 року, тому суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача грошові кошти за затримку виплати належних коштів саме з цієї дати. Суд апеляційної інстанції незаконно скасував рішення в цій частині і неправомірно стягнув з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIIПерехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду в частині стягнення компенсації за затримку виплати не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ХКП «Спецкомунтранс» до 07 листопада 2016 року. При звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористані додаткові відпуски за період з 2013 року по 2016 рік включно.

Вказану компенсацію у сумі 1 742,39 грн стягнуто рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року.

У зазначеній частині рішення суду першої інстанції набрало законної сили 18 травня 2017 року і відповідачем в касаційному порядку не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку.

Встановлено, що при звільненні позивача з роботи підприємство не повністю провело з позивачем розрахунок, не сплатило компенсацію днів невикористаної додаткової відпустки.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив привальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач має сплатити позивачці компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив з відсутності доказів, які б вказували, що позивач під час роботи у ХКП «Спецкомунтранс» надавала останньому документи, що підтверджують її право на відпустку, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки», за період з 2013 року по 2016 рік включно.

З таким висновком погодитись не можливо.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи 07 листопада 2016 року відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, тому відповідно до статті 117 КЗпП України має сплатити їй середній заробіток за затримку розрахунку.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції помилково скасував в цій частині законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Хмельницького комунального підприємства «Спецкомунтранс» про стягнення 4 965,80 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, залишити в цій частинні в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило