КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/43184/16-ц

провадження № 22-ц/824/476/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року /суддя Підпалий В.В./

у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення з ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 30.09.2013 року в сумі 1 380 478 грн 95 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики від 30.09.2013 року в сумі 1 380 478, 95 грн та судовий збір в розмірі 6 890, 00 грн./а.с. 186-191/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, позов задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 17 000, 00 грн основного боргу та 13 591, 50 грн пені, відмовивши у задоволенні іншої частини позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що факт отримання коштів ОСОБА_7 за Додатком №6 від 31.05.2015 р. у сумі 699 818 грн повинен підтверджуватись письмовими належними та допустимими доказами. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом 30.01.2018 р. у справі №303/5407/15-ц. Про відсутність отриманої позики свідчить також акт №20, яким зафіксовано отримання грошових коштів за Додатками №1,2,3,4,5 та зафіксовано борг ОСОБА_7 у сумі 111 000, 00 грн. На зазначеному акті міститься розписка ОСОБА_8 датована 12.06.2015 р., якою він підтверджує додаткове отримання ним 94 000, 00 грн, а отже і розмір заборгованості на вказану дату - 17 000, 00 грн. Тобто за Додатком №6 від 31.05.2015 р. грошові кошти не отримувались. Також вказував на безпідставність поновлення судом першої інстанції строку позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій. Судове рішення не містить обґрунтування поважності пропуску такого строку, водночас представником відповідача подавалась заява про застосування строків позовної давності. Додатком №5 від 28.11.2014 р. визначено кінцевий термін повернення позики - 31.05.2015 р., за Додатком №6 грошові кошти не отримувались, а тому перебіг позовної давності розпочався 01.06.2015 р. і закінчився 31.05.2016 р., тобто пеня, відповідно до долученого до апеляційної скарги розрахунку склала 13 591, 50 грн, виходячи з суми боргу у 17 000, 00 грн.

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 звернулася з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просила суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін. Зазначала про те, що на реальність надання позики вказує письмова форма договору позики, кошти отримуються у день підписання договору. Позов подано в межах строків позовної давності щодо основної заборгованості та штрафів, оскільки остаточною датою повернення позики є 31.12.2015 р., позов подано в межах строків 06.09.2016 р. В частині оспорювання відповідачем укладеного договору позики за Додатком №6, зазначала про те, що в суді першої інстанції відповідачем отримання позики не оспорювалось, доказів не отримання коштів також не надано,а тому такі доводи не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 р. ліквідовано Апеляційний суд м. Києва та Апеляційний суд Київської області і утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 2 жовтня 2018 року № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Таким чином, розгляд справ та матеріалів, що знаходились у провадженні Апеляційного суду м. Києва та Апеляційного суду Київської області, з урахуванням нового автоматичного розподілу справи, здійснюється Київським апеляційний судом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 30.09.2013 року між позивачем ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір позики, згідно якого сума позики становила 370 342, 15 (триста сімдесят тисяч триста сорок дві) гривні 15 копійок.

Позика повинна була повертатися частками: - 30.09.2013 року в сумі - 62 406, 67 грн.; 31.10.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн., 30.11.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн., 25.12.2013 року в сумі - 82 935, 48 грн. Позика надавалася на строк з 30.09.2013 року по 25.12.2013 року.

25.12.2013 року було укладено Додаток № 1 до договору процентної позики № б/н від 30.09.2013 року. Сума позики становила 724 826, 02 (сімсот двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять шість) гривень 02 копійки. Позика повинна була повертатися частками, а саме: 30.09.2013 року в сумі - 62 406, 67 грн.; 31.10.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн., 30.11.2013 року в сумі 111 000, 00 грн.; 31.12.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2014 року в сумі - 111 000, 00; 28.02.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2014 року - 107 419, 35 грн. Позика надавалися на строк з 30.09.2013 року по 31.03.2014 року.

31.03.2014 року було укладено Додаток № 2 до договору процентної позики №б/н від 30.09.2013 року. Сума позики становила 946 826 (дев'ятсот сорок шість вісімсот двадцять шість) гривень 02 копійки. Позика повинна була повертатися частками: 30.09.2013 року в сумі - 62 406, 67 грн.; 31.10.2013 року в сумі - 111 000,00 грн.; 30.11.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн., 31.12.2013 року в сумі 111 000, 00 грн., 31.01.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн., 28.02.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн., 31.03.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн., 30.04.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2014 року в сумі - 107 419, 35 грн. Позика надавалася на строк з 30.09.2013 року по 31.05.2014 року.

28.08.2014 року було укладено Додаток № 4 до договору процентної позики №б/н від 30.09.2013 року. Сума позики становила 1 616 406, 67 (один мільйон шістсот шістнадцять тисяч чотириста шість) гривень 67 копійок. Позика повинанна була повертатися частками: 30.09.2013 року в сумі - 62 406, 67 грн.; 31.10.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2013 року в сумі - 111 000, 00; 31.12.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 28.02.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2014 року в сумі - 111 000, 00; 30.04.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2014 року в сумі - 111 000, 00; 30.06.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн., 31.07.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.08.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.09.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.10.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн. Позика надавалася на строк з 30.09.2013 року по 01.12.2014 року.

28.11.2014 року було укладено Додаток № 5 до договору процентної позики №б/н від 30.09.2013 року. Сума позики становила 2 282 406, 67 (два мільйони двісті вісімдесят дві тисячі чотириста шість) гривень 67 копійок. Позика повинна була повертатися частками: 30.09.2013 року в сумі - 62406, 67 грн., 31.10.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.12.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2014 року в сумі -111 000, 00 грн.; 28.02.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.04.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.06.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.07.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.08.2014 року в сумі- 111 000, 00 грн.; 30.09.2014 року в сумі- 111 000, 00 грн.; 31.10.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.12.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 28.02.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.04.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн. Позика надавалася на строк з 30.09.2013 року по 01.06.2015 року.

31.05.2015 року було укладено Додаток № 6 до договору процентної позики №б/н від 30.09.2013 року. Сума позики становила 2 982 224, 67 (два мільйони дев'ятсот вісімдесят дві тисячі двісті двадцять чотири) гривні 67 копійок. Позика повинна була повертатися: 30.09.2013 року в сумі - 62406, 67 грн., 31.10.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.12.2013 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2014 року в сумі -111 000, 00 грн.; 28.02.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.04.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.06.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.07.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.08.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.09.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.10.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.11.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.12.2014 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.01.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 28.02.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.03.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.04.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 31.05.2015 року в сумі - 111 000, 00 грн.; 30.06.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн.; 31.07.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн., 31.08.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн.; 30.09.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн., 31.10.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн.; 30.11.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн.; 31.12.2015 року в сумі - 99 974, 00 грн. Позика надавалася на строк з 30.09.2103 року по 31.12.2015 року.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача станом на 14.07.2016 року становила 1 380 478, 95 (один мільйон триста вісімдесят чотириста сімдесят вісім) гривень 95 копійок.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, в яких просив стягнути з ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 30.09.2013 року станом на листопад 2016 року, в сумі 1 475 331 гривень 16 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України, про те, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, договір є обов'язковим для виконання сторонами у відповідності до ст. 629 ЦК України; ст. 610 ЦК України про те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки; ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; ст. 625 ЦК України, про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що відповідачем не повернута позика, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості в сумі 1 380 478, 95 грн, з урахуванням штрафних санкцій та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги, про те, що факт отримання коштів ОСОБА_7 за Додатком №6 від 31.05.2015 р. у сумі 699 818 грн не підтверджено, коштів він не отримував, а про відсутність отриманої позики свідчить також акт №20, яким зафіксовано отримання грошових коштів за Додатками №1,2,3,4,5 та зафіксовано борг ОСОБА_7 у сумі 111 000, 00 грн, після чого зафіксовано сплату 94 000 грн, а отже і остаточний розмір заборгованості на 12.06.2015 р. - 17 000, 00 грн, колегія суддів не приймає до уваги та розцінює як спробу уникнути повернення коштів та відповідальності, на підставі наступного.

Так, в суді першої інстанції представник відповідача та відповідач позовну заяву визнали частково на суму 155 998, 17 грн, з яких - 111 000 грн. - основна сума боргу, 44 998, 17 грн. - пеня, посилаючись на те, ОСОБА_7 повернуто ОСОБА_8 позику в сумі 2 171 406, 67 грн., що підтверджують акти про її повернення /а.с. 71-90/.

В суді апеляційної інстанції, з урахуванням тих самих актів про повернення, апелянт вказує на визнання заборгованості у сумі 17 000 грн, при цьому жодних розрахунків, які відповідали б наданим актам про повернення коштів не надає.

Доводи щодо не отримання коштів за Додатком №6, яке підтверджуються актом №20, яким зафіксовано повернення позики за Додатками №1,2,3,4,5, взагалі є нелогічними та жодним чином не підтверджують безгрошовість позики, укладеної за Додатком №6.

Так, на акті про повернення коштів №20 /а.с. 71/ є напис про залишок 17 000 грн датований 12.06.2015 р., Додаток №6 укладений раніше - 31.05.2015 р., тому колегією суддів не приймаються посилання апелянта на те, що за Додатком №6 коштів не було отримано а акт №20 це підтверджує.

Аналізуючи акти про повернення позики, колегія суддів доходить висновку, що дописи від руки, здійснені сторонами, зокрема і на акті № 20, не фіксують загальний розмір заборгованості за позикою, а визначають заборгованість саме за конкретним актом про повернення, на якому робиться напис від руки.

Окрім того, між сторонами склалась відповідна ділова практика отримання позики. Між ними було укладено основний договір позики від 31.05.2013 р. /а.с.9/, відповідно до п. 4 позика надається готівкою у день підписання договору, після чого сторонами укладались Додатки до Основного договору, якими збільшувалась сума позики, визначались умови її повернення, інші умови договору залишаються незмінними, зокрема і порядок отримання коштів в день укладення договору.

В суді апеляційної інстанції, обидві сторони підтвердили, що кошти отримувались та повертались за Додатками 1,2,3,4,5, що також підтверджують деякі акти повернення грошових коштів, що містяться у матеріалах справи на а.с. 71-90. Тобто, незважаючи на відсутність будь-яких окремих розписок про отримання коштів за Додатками 1,2,3,4,5, апелянт позику повертав.

Таким чином, доводи про безгрошовість позики за Додатком 6 не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки цей Додатком є аналогічним Додаткам 1,2,3,4,5, які визнані сторонами.

Щодо розрахунків між сторонами, колегія суддів вказує на те, що сторони договору позики не належним чином вели облік повернутих коштів. На більшості актів відсутні дати їх укладення як і дати повернення коштів.

Так, на а.с. 90 міститься акт повернення грошових коштів за Договором позики від 05.09.2013 р. на суму 30 000, 00 грн, який не стосується предмету спору - Договору позики від 31.05.2013 р., на а.с. 89 міститься акт повернення коштів - комісії 15 000, 00 грн, що встановлена договором, однак не включається до загальної заборгованості за позикою, на а.с. 80, 81 взагалі мітяться однакові акти, з різними дописками від руки, що здійснені сторонами договору.

В суді апеляційної інстанції було оголошено перерву для надання апелянтом відповідних розрахунків, з посиланням на докази погашення позики, з вказівкою на дати такого погашення, однак, сторона апелянта відмовилась від надання таких розрахунків, зазначаючи про те, що у матеріалах справи достатньо даних для прийняття рішення та перевірки суми заборгованості.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами зі сторони апелянта, не надано контрозрахунку, як і спростування розрахунку позивача, акти про повернення коштів, надані в суді першої інстанції не підтверджують доводів апеляційної скарги в частині розміру повернутої суми позики.

Як зазначає апелянт сума повернутих коштів, підтверджена актами у матеріалах справи - 2 265 406, 67 грн, водночас за підрахунками колегії суддів, актів про повернення позики апелянтом надано на суму 1 949 406, 67 грн. /а.с. 71-90/.

Сума позики за Додатком №6, який колегія суддів приймає до уваги - 2 982 224, 67 грн, а отже сума заборгованості - 1 032 818 грн.

Позивачем заявлено та надано розрахунок на основну суму боргу - 827 818 грн. За межі заявлених позовних вимог апеляційний суд не виходить, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо прийняття розрахунку позивача /а.с. 57/.

В частині доводів апеляційної скарги щодо пропуску строків позовної давності щодо стягнення штрафу та пені, колегія суддів зазначає про те, що сплата коштів за актом №20 відбувалась частково, доказів щодо точної дати сплати апелянтом не надано. Водночас на акті міститься напис від руки датований 12.06.2015 р., яким визначений залишок у 17 000 грн, саме з цієї суми розпочинається заборгованість у розрахунку позивача /а.с. 57/. Апелянтом не надано жодних доказів, з яких можливо б було встановити точні дати повернення сум позики задля перевірки доводів пропуску строку позовної давності так і доводи на спростування висновків суду першої інстанції, який визнав поважним пропуск позовної давності.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: