Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 202/9640/14-ц

провадження № 61-14033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308», подану арбітражним керуючим Багном Юрієм Володимировичем, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Осіяна О. М., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308» (далі - ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308») про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, та про зобов'язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року у справі № Б40/94-08 ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» визнано банкрутом. 12 березня 2009 року ліквідатором товариства призначено арбітражного керуючого Багно Ю. В.

19 лютого 2014 року ліквідатор Багно Ю. В. звільнив позивача із займаної посади. Наказ про звільнення вручено їй 26 червня 2014 року, а не в день звільнення.

Повного розрахунку при звільненні згідно із законодавством з нею не проведено.

З урахуванням наведеного просила суд стягнути з відповідача на її користь не виплачену при звільненні заробітну плату за період з 31 жовтня 2013 року до 19 лютого 2014 року, яка становить 4 219, 24 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2014 року до 01 травня 2015 року, який становить 17 280,76 грн, зобов'язати арбітражного керуючого подати звітність до територіального управління Пенсійного фонду України за період з 01 січня 2009 року до 31 жовтня 2013 року виходячи з мінімальної заробітної плати, визначеної рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2009 року, перерахувати утримані страхові пенсійні внески та нараховані страхові пенсійні внески, зобов'язати арбітражного керуючого перерахувати до Лівобережної ВДПІ єдиний страховий внесок, утриманий та нарахований із суми невиплаченої заробітної плати та із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2014 року до 01 травня 2015 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявності вини власника у не проведенні розрахунку з нею при звільненні. Також не надала розрахунку заборгованості із заробітної плати за період з 31 жовтня 2013 року до 19 лютого 2014 року, який здійснено уповноваженою на це особою.

Крім того, суд зазначив, що зобов'язання арбітражного керуючого ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308» Багна Ю. В. подати звітність до територіального управління Пенсійного фонду України, перерахувати утримані страхові пенсійні внески та перерахувати до Лівобережної ВДПІ єдиний страховий внесок, утриманий та нарахований із суми невиплаченої заробітної плати та із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, в розумінні статті 16 ЦК України не є належним способом захисту прав та законних інтересів.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено в цій часині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто із ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати за період із 01 листопада 2013 року до 19 лютого 2014 року в сумі 4 219,24 грн, та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період із 19 лютого 2014 року до 01 травня 2015 року в сумі 17 280,77 грн, а всього стягнуто на її користь 21 500 грн.

Зазначені суми на користь ОСОБА_3 стягнуто з наступним відрахуванням належних до сплати всіх податків та обов'язкових платежів. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач після звільнення позивача не провів розрахунок відповідно до статті 116 КЗпП України, а тому із ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У березні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308», подана арбітражним керуючим БагномЮ. В., у якій він, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з моменту визнання відповідача банкрутом та початку ліквідаційної процедури підприємство не здійснювало господарської діяльності, а позивач не виконувала трудових функцій, які б давали їй право на отримання заробітної плати.

Вини товариства у непроведенні з позивачем розрахунку немає, також матеріали справи не містять належного розрахунку заборгованості із заробітної плати за період з 31 жовтня 2013 року до 19 лютого 2014 року.

Зазначає, що позивач звернулась до суду із цим позовом з пропуском строків, передбачених частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушуючи питання про його поновлення.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

18 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 202/9640/14-ц призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року у справі № Б26/40/94-08 ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308» визнано банкрутом та відрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2009 року ліквідатором ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» призначено арбітражного керуючого БагнаЮ. В.

Наказом ліквідатора Багна Ю. В. від 19 лютого 2014 року № 3 ОСОБА_3 - мийника посуду ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308» звільнено із займаної посади у зв'язку з ліквідацією (банкрутством) підприємства.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2009 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308», арбітражного керуючого Андросової В. Є., треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про стягнення заборгованості із заробітної плати, відшкодування моральної шкоди визначено розмір заробітної плати позивача, який дорівнює законодавчо встановленому мінімальному розміру заробітної плати.

Встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати становив: за період із 01 січня до 30 листопада 2013 року - 1 147 грн; за період із 01 грудня 2013 року до 31 серпня 2015 року - 1 218 грн.

Згідно з наданими позивачем відомостями не виплачена їй при звільненні заробітна плата за період з 31 жовтня 2013 року до 19 лютого 2014 року становить 4 219,24 грн.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Оскільки відповідач під час звільнення позивача не провів розрахунок в порядку статті 116 КЗпП України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з товариства на користь ОСОБА_3 заборгованості із заробітної плати, а тому оскаржуване рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з цим колегія суддів не може погодитися із висновком суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на таке.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Поняття банкрутства, порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом, порядок та умови застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредитора визначаються Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон) у редакції, чинній на момент вирішення справи судами.

За цим Законом банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури (стаття 1 вказаного Закону).

Згідно з частиною першою статті 38 Закону з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Ураховуючи, що порядок припинення юридичної особи в процесі банкрутства встановлюється Законом (частина третя статті 104 ЦК України), положення якого виключають можливість виникнення нових зобов'язань щодо юридичної особи, яка визнана банкрутом, в тому числі і зобов'язань щодо компенсаційних виплат за порушення права на оплату праці, нарахування середнього заробітку після визнання боржника банкрутом не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд, застосовуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом України у справі № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, не звернув уваги, що вимоги позивача пред'явлені до юридичної особи, яка вже визнана банкрутом і у зв'язку з цим не може мати нових зобов'язань.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Торгово-виробничий центр № 1308» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308», подану арбітражним керуючим Багном Юрієм Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308» про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничий центр № 1308» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило