Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 349/717/15-ц

провадження № 61-13800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» Єрмака Валерія Олександровича,

відповідачі: ОСОБА_6, фермерське господарство «ТОРО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» Єрмака Валерія Олександровича на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2015 року у складі судді Поглод О. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2016 року у складі суддів: Ясеновенко Л. В., Вакарук В. М., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота»

Єрмака В. О. (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» Єрмака В. О., Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, фермерського господарства «ТОРО» (далі - ФГ «ТОРО») про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та

ФГ «ТОРО» укладено кредитний договір № 02/44Ю від 19 грудня 2013 року на суму 400 000,00 грн, зі сплатою 21% з кінцевим терміном повернення

18 грудня 2014 року, який боржником належним чином не виконується, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17 квітня 2015 року становить 536 613,54 грн. Оскільки ФГ «ТОРО» у добровільному порядку не виконує зобов'язання за кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на нежитлову будівлю - приміщення телятника загальною площею 1 741,5 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1, передану Банку в іпотеку ОСОБА_6 за іпотечним договором від 19 грудня 2013 року.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від

03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що у зв'язку із невиконанням боржником умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків, виникла заборгованість, однак вона не підлягає стягненню у зв'язку із зарахуванням в рахунок погашення заборгованості зустрічних однорідних грошових вимог за договором строкового банківського вкладу на підставі статті 601 ЦК України

У касаційній скарзі, поданій 28 березня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» Єрмака В. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог пункту 8 частини 2 статті 46 та статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» необґрунтовано задовольнили заяву про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог. Також суди не врахували той факт, що боржником перед Банком є ФГ «ТОРО», а не ОСОБА_6

Заперечення на касаційну скаргу відповідачами не подавалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 19 грудня 2013 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ФГ «ТОРО» був укладений договір кредиту № 02/44Ю на суму 400 000,00 грн, зі сплатою 21% річних з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2014 року.

Того ж дня, для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Золоті Ворота» укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля - телятник (виробниче приміщення), загальною площею 1 741,5 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1.

19 грудня 2013 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та

ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким останній поручився перед кредитором за виконання ФГ «ТОРО» зобов'язань за договором кредиту №02/44Ю(а. с.69)

ФГ «ТОРО» належним чином не виконувало умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними, у зв'язку з чим станом на 17 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 536 613,54 грн

(а. с. 10).

Також судом встановлено, що 11 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Золоті Ворота» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Інвестиційний», відповідно до якого ОСОБА_6 вніс на депозитний рахунок Банку 575 744,00 грн на строк до 13 лютого 2015 року з нарахуванням 21,5% річних (а. с. 70, 71).

Після закінчення строку депозитного договору вклад та нараховані проценти ОСОБА_6 не повернуто, а заборгованість ПАТ «Банк Золоті Ворота» перед вкладником становить 593 643,92 грн.

20 листопада 2014 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Золоті Ворота»

ОСОБА_5 направив відповідачам письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженнями зобов'язання та вимогу про усунення порушення, у якому зазначив, що в разі невиконання вимоги будуть вжиті всі заходи, передбачені законодавством, в тому числі звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 14-16).

Постановою Правління Національного Банку України від 31 липня 2014 року № 456 ПАТ «БанкЗолоті Ворота» віднесено до категорії неплатоспроможних (а. с. 21)

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 грудня 2014 року № 142 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Золоті Ворота» та призначено уповноважену особу на ліквідацію акціонерного товариства (а. с. 24).

У зв'язку із наявністю, на його думку, зустрічних однорідних грошових зобов'язань, строк виконання яких настав, ОСОБА_6 07 жовтня 2015 року подав заяву до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» про їх зарахування.

У заяві ОСОБА_6 просив про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог за договором № 02/44Ю на кредитну лінію (відновлювальну) від 19 грудня 2013 року та договором № ДГ6-401 строкового банківського вкладу (депозиту) «Інвестиційний» від 11 лютого 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже судами, було правильно встановлено, що ФГ «Торо», взятих на себе зобов'язань, передбачених кредитним договором, належним чином не виконувало, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню, проте суди дійшли необґрунтованого висновку про наявність правових підстав до зарахування зустрічних однорідних грошових вимог з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: зарахуванням (стаття 601 ЦК України).

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Так, за змістом статті 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін за одночасної наявності трьох умов: вимога про зарахування є зустрічною; вимога є однорідною; строк виконання за зустрічною вимогою або настав, або невстановлений договором, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку з 05 грудня 2014 року.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до частини третьої статі 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Цим Законом передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та не передбачено способу задоволення вимог кредиторів до банку шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Зокрема, стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів.

Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-2047цс16.

Як вбачається з касаційної скарги, вимога ОСОБА_6 щодо повернення баківського вкладу підлягає задоволенню лише в четверту чергу.

Відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд не має права порушувати встановлену черговість і порядок задоволення вимог кредиторів до банку.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули та відмовили позивачу в задоволенні позову у зв'язку з подачею ОСОБА_6 заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, залишивши поза увагою, що Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора зарахування та призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів.

Дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав до зарахування грошових вимог на суму 536 613,54 грн, суд фактично не з'ясував обставин, якими позивач ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» Єрмака В. О. обґрунтовував свої позовні вимоги до

ОСОБА_6 та ФГ «ТОРО» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки фактичні обставини по суті позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, а до повноважень суду касаційної інстанції не належить встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, то судові рішення відповідно до частини

3 статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених обставин, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» задовольнити частково.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від

03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик