Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 695/3609/16-ц

провадження № 61-10655св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту вступу у володіння та управління спадковим майном, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому домоволодіння, земельну ділянку та грошовий вклад. Він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки до смерті батька піклувався про нього та допомагав по господарству, а після його смерті - весь час відкрито користувався житловим будинком, утримував його в належному стані та здійснював поточні і капітальні ремонтні роботи. Враховуючи викладене, просив встановити факт його вступу у володіння та управління спадковим майном після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 як співвідповідача.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що вона є дочкою позивача, який дійсно господарював у домоволодінні її діда ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що на час смерті ОСОБА_4 позивач проживав за іншою адресою, тому він мав звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцями майна ОСОБА_4 є його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_6, які оформили свої спадкові права та отримали свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю майно, яким користувалися більше 20 років. Позивачем не надано доказів того, що він вступив в управління та володіння спадковим майном.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано переконливих доказів фактичного вступу ним у володіння та управління спадковим майном, що належало його батьку ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом 1996-2017 років ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори з будь-якими заявами щодо оформлення своїх спадкових прав. Спадкоємцями майна ОСОБА_4 є його інший син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_6, які прийняли спадщину в установленому порядку та оформили свої спадкові права. Як на день смерті спадкодавця, так і на час розгляду справи в суді ОСОБА_1 має інше зареєстроване місце проживання, що спростовує твердження позивача і відповідача ОСОБА_2, яка є його дочкою і, на думку суду, зацікавленою особою, та свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Суд оцінив пояснення вказаних осіб як такі, що свідчать про піклування сина про батька та матір, допомогу їм по господарству, але не про його фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном після смерті ОСОБА_4

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Встановлено факт вступу ОСОБА_1 у володіння та управління спадковим майном після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 627 грн коп. з кожного.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт прийняття ОСОБА_1 спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном визнається відповідачем ОСОБА_2 та підтверджено показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Позивач забрав собі нагороди батька, продовжував відкрито користуватися житловим будинком спадкодавця, здійснював його ремонт. Цей факт не спростовує і те, що інші спадкоємці ОСОБА_4 вже отримали свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю майно.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що позивач одночасно з вимогою про встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном повинен був заявити вимогу про визнання права власності на це майно. Він та його мати прийняли спадщину в установленому порядку та оформили свої спадкові права, а ОСОБА_1 протягом 1996-2017 років не звертався до нотаріальної контори з будь-якими заявами щодо оформлення своїх спадкових прав. Допитані в судовому засіданні свідки не вказали період часу протягом якого вони бачили, що позивач вчиняв певні дії з управління та володіння спадковим майном.

17 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції і просив відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Оскільки встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном завжди безпосередньо пов'язане з вирішенням спору про право, то він звернувся до суду із заявою у порядку позовного, а не окремого провадження. Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені позову є помилковими та такими, що спростовуються фактичними обставинами справи. Після смерті батька він вступив в управління та володіння спадковим майном, так як весь час відкрито користувався належним спадкодавцю житловим будинком, здійснював його ремонт, а також обробляв присадибну земельну ділянку. Зазначену обставину в судовому засіданні підтвердили свідки.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, земельна ділянка (пай) та грошовий вклад.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_4 (далі - ЦК Української РСР), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Спадкоємцями ОСОБА_4 на час відкриття спадщини були його дружина ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_1 та син ОСОБА_3

Довідкою Виконавчого комітету Скориківської сільської ради Золотоніського району Черкаської областівід 17 грудня 2003 року № 709 підтверджується, що до складу двору ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, входили його дружина ОСОБА_6, яка на день смерті голови двору і по час видачі довідки проживала у належному йому будинку, а довідкою цього ж комітету від 18 квітня 2017 року № 180 підтверджується, що з часу смерті ОСОБА_4 і по день смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у житловому будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1, ніхто не реєстрував свого місця проживання.

Матеріалами спадкової справи № 596, заведеної 22 липня 2000 року Золотоніською районною державною нотаріальною конторою після померлого ОСОБА_4, підтверджується, що 22 липня 2000 року його сину ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) та на грошовий вклад (факт прийняття спадщини стверджується наявністю на руках спадкоємця ощадної книжки). Крім цього, 28 січня 2004 року на підставі спільної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (дружина спадкодавця) їм було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності факту прийняття позивачем спадщини після смерті батька протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Проте до таких висновків суд дійшов з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, без урахування дійсних обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 264 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Особа, яка фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, повинна довести цей факт у суді шляхом подання будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановлювати наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Установлено, що на підтвердження фактичного прийняття позивачем спадщини після померлого батька, у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_1 хазяйнує на дворищі свого батька. Після смерті батька він повністю перейшов на це дворище. Він там орав, сіяв та робив ремонти.

Свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_1 доглядав за батьком, а коли він помер - допомагав в організації поховання, потім робив ремонти у домоволодінні. Позивач як син прийняв «батьківщину».

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші докази, які б давали можливість стверджувати про фактичне прийняття позивачем спадщини, судом апеляційної інстанції не досліджувалися.

Вирішуючи спір, місцевий суд правильно взяв до уваги ту обставину, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише у грудні 2016 року, тобто більш ніж через 20 років після смерті батька, а до цього часу із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався та не претендував на спадкове майно. Після смерті спадкодавця у спадковому будинку продовжувала проживати його дружина ОСОБА_6, а позивач був зареєстрований та проживав за іншою адресою, що свідчить про піклування сина про батьків та допомогу їм по господарству, а не про його фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Наведені вище показання свідків не дають підстав для категоричного висновку про те, що ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після померлого батька вчинив певні дії, які свідчать про прийняття ним спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту прийняття ним спадщини після смерті батька.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи та не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, у зв'язку із чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 413 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатив 1 280 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року скасувати, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 280 (одну тисячу двісті вісімдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак