Номер провадження: 22-ц/785/99/18
Номер справи місцевого суду: 506/19/16-ц
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (далі - ТОВ «Дата Майнінг Груп») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, у якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість 37896,98 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1218,00 грн.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ТОВ «Дата Майнінг Груп» подала до суду апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У поясненнях на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_3, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу відхилити , а рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року - залишити без змін (Том 2: а.с.71-73).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

В судове засідання, призначене на 04 грудня 2018 року, сторони не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до кредитного договору №500424270 від 23.10.2013 року, ПАТ «Альфа-Банк» (кредитор) зобов'язався надати ОСОБА_3 (позичальник) кредит на наступних умовах: сума кредиту - 19930,2 грн., процентна ставка за користування кредитом - 14,99% річних, дата остаточного повернення кредиту - 24.10.2016 року, щомісячна комісія за управління кредитом - 2,88% від суми кредиту /а.с.5, 183/.

Порядок надання кредиту визначений п.2.4 кредитного договору, а саме: кредит надається шляхом безготівкового перерахування:

- на рахунок позичальника №1885, що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк» , суми грошових коштів в розмірі 17700 грн.;

- на рахунок №1605, відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника у сумі 2230,2 грн.

При цьому, відповідно до п.2.4.1 кредитного договору, днем надання кредиту є день списання грошових коштів з позичкового рахунку Банку, з метою їх подальшого зарахування на рахунки, що вказані в п.2.4. договору.

Рахунок для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим Договором - рахунок №4270 у ПАТ «Альфа-Банк», , МФО 300346 (п.2.5 кредитного договору).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що факт отримання відповідачем коштів не встановлений та не підтверджений відповідними доказами, так само як і не доведено і сам факт правомірності вимоги позивачем коштів у відповідача.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження надання ОСОБА_3 кредитних коштів позивачем до матеріалів справи долучено копії меморіальних ордерів від 24 жовтня 2013 року №7334 та №7335.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що згідно меморіального ордеру №7334 від 24.10.2013 року, кошти в сумі 19930,20 грн. перераховані з рахунку №4270 (який не зазначений у кредитному договорі №500424270) на рахунок №4270 (який у кредитному договорі №500424270 зазначений рахунком «для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим Договором».) При цьому, в призначенні платежу зазначено: "надання кредиту за кредитним договором №500424270 від 23.10.2013 р."

Відповідно до меморіального ордеру №7335 від 24.10.2013 року, кошти в сумі 17700 грн. перераховані з рахунку №4270 на рахунок №1501. При цьому в призначенні платежу зазначено: «перерахування коштів за кредитним договором №500424270 від 23.10.2013, ОСОБА_3 на рах.1885».

Таким чином, відповідно до меморіального ордеру №7335, в призначенні платежу якого зазначено про перерахування коштів на рахунок, який в договорі визначений рахунком для перерахування коштів відповідачу, фактично кошти перераховано на інший рахунок (№1501), який в зазначеному кредитному договорі не визначений.

Аналогічна інформація міститься і у виписці по особовим рахункам. Будь-яких даних про перерахування коштів в сумі 17700 грн. на рахунок позичальника №1885 та зняття коштів з зазначеного рахунку через банкомат або перерахування на інший рахунок, у зазначеній виписці немає /а.с.172-188/.

Будь-яких інших доказів на підтвердження перерахування коштів на рахунок позичальника №1885 та зняття їх з зазначеного рахунку, позивачем не надано як в с суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 отримала конверт із платіжною карткою у непошкодженому вигляді також не підтверджує факту отримання відповідачем коштів, так як, відповідно до зазначеного вище, кошти на вказаний рахунок не надходили, як і не надано позивачем доказів зняття коштів із вказаного карткового рахунку.

Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України (діючої на момент винесення оскаржуваного рішення) повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Вищевказані норми кореспондуються із ч.1 ст. 81 ЦПК України (в редакції ЦПК України від 15.12.2017року).

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що в провадженні органів досудового слідства перебувають матеріали кримінального провадження №0000173 від 18.04.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України, з яких вбачається, що 18.04.2016 року до Красноокнянського ВП ГУНП в Одеській області звернулася ОСОБА_3 із заявою про те, що у відділенні «Альфа-Банку» на неї без її відома було оформлено кредит на суму 19930 грн. 23.10.2013 року, хоча жодних кредитних документів вона з даним банком не укладала та ніяких коштів не отримувала /а.с.72/. Зазначене кримінальне провадження перебуває на досудовому розслідуванні.

Щодо висновків районного суду, що позивачем також не надано доказів того, що ПАТ «Альфа-Банк» відступило право грошової вимоги за вищезазначеним кредитним договором №500424270 від 23.10.2013 року позивачу ТОВ «Дата Майнінг Груп», апеляційний суд зазначає наступне.

Так, 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» укладено Договір Факторингу, згідно з п.1.1 якого ПАТ «Альфа-Банк» зобов'язується відступити ТОВ «Дата Майнінг Груп» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до Договору /Том 1: а.с.16-18/.

Додатковою угодою №2 від 08.12.2014 року до Договору факторингу від 30.09.2014 року доповнено Додаток №1 до Додаткової угоди №1 від 08.12.2014 року, що є невід'ємною частиною договору, рядками, текст яких викладено у Додатку №1 до цієї Додаткової угоди №2, а також доповнено Додаток №2 до Додаткової угоди №1 рядками, текст яких викладено у Додатку №2 до цієї Додаткової угоди №2 /Том 1: а.с.19/.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем також до позовної заяви не було долучено ні Додатку №1 до Договору факторингу, в якому міститься перелік кредитних договорів, право вимоги за якими за зазначеним договором факторингу відступається позивачу, ні Додаткову угоду №1 з додатками №1 і №2 до неї, ні додатки №1 і №2 до Додаткової угоди №2 до договору факторингу.

11.09.2018 року в суді апеляційної інстанції надійшла заява позивача про залучення до матеріалів справи копії документів, а саме: анкети - заява; Кредитного договору: розписки про отримання кредитної картки; Додатку №1 (графік); Додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Поряд із цим, беручи до уваги конкретні умови договору факторингу та встановлені під час розгляду справи конкретні обставини, пов'язані із указаним договором, враховуючи реальні дії учасників спірних правовідносин, у апеляційного суду немає підстав для висновку, що відступлення прав вимоги відбулося за договором факторингу 08.12.2014, тоді як саме ця обставина слугувала підставою для пред'явлення позову фактором ТОВ «Дата Майнінг Груп».

Зважаючи на встановлене, у справі немає даних, які б із певністю давали можливість визначити конкретну дату, в яку відповідно до умов договору факторингу відбувся перехід прав від клієнта до фактора, і, зрештою, стверджувати про те, що такий перехід права взагалі відбувся із дотриманням обов'язкової для сторін договору факторингу процедури, яку вони самі погодили.

Такі обставини окрім того, що не дозволяють погодитися із позицією позивача стосовно наявності у нього права на пред'явлений позов, що само по собі вже є достатньою підставою для відмови в ньому, позбавляють практичного змісту і розрахунок боргу. Зокрема, виходячи із сукупності наявних у справі доказів і матеріалів неможливо зробити обґрунтованого висновку щодо розміру боргу як в цілому на відповідний момент чи період часу, якщо право на його стягнення набув позивач, так і за відповідними елементами боргу, відповідні розрахунки з огляду на обставини справи апріорі не можуть бути визнані коректними.

У справі немає належних і допустимих доказів щодо обсягу прав, які перейшли до нового кредитора.

Протягом усього часу розгляду справи у судах обох інстанцій позивач не усунув і не спростував обґрунтованих сумнівів щодо обставин, які мають ключове значення в справі, щодо яких виник спір і щодо яких відповідач належним чином реалізував право на доказування своїх заперечень, тоді як позивач по суті ухилився від виконання свого обов'язку доказування, хоча такі можливості судом були забезпечені. Обравши на свій розсуд лінію захисту своїх майнових прав та інтересів, на які посилався в заяві, та спосіб процесуальної поведінки, позивач не довів наявності у нього права на позов, який пред'явив, поза тим, не має підстав для визнання обґрунтованими і доведеними й вимог по суті, позов ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях щодо наявності права і підстав для такого, а також щодо його предмету.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому, підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» - залишити без задоволення.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13.12.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко