АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1513/18 Головуючий по 1 інстанції - Марцішевська О.М.
Категорія: 21 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

секретаря Анкудінова О.І.

розглянувши у судовому засіданні у місті Черкаси апеляційну скаргу представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2018 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси 05 липня 2018 року під головуванням судді Марцішевської О.М., повний текст виготовлено 12 липня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Лічевицька Людмила Григорівна, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

18 вересня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов обґрунтований тим, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, ОСОБА_6 набула у власність земельну ділянку загальною площею 614 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Також, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину позивач набула у власність житловий будинок з прибудовами А-1, а', а, а2, а3, житловою площею 43,5 кв.м., загальною площею 83,8 кв.м., погріб під літ. Г, Г', літньої кухні під літ. Б, вбиральні під літ. В, сараю під літ. Д, б, гаражу під літ. Е, замощення І, воріт №1, хвіртки №2, огорожа № 3,4,7, водоколонки № 6, розміщеного на земельній ділянці загальною площею 614,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка має двох доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_3 В зв'язку з проживанням доньки ОСОБА_8 за кордоном ОСОБА_6 вирішила укласти договір довічного утримання з іншою донькою ОСОБА_3, оскільки перебувала у похилому віці та потребувала стороннього догляду.

20 грудня 2010 року між сторонами були укладені договори дарування житлового будинку та ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г.

Вказує, що при підписанні вказаного договору ОСОБА_6 вважала, що підписує договори довічного утримання, оскільки через вади слуху та зору не могла сприймати роз'яснення та чітко бачити, що саме вона підписує. Після укладення вказаних договорів під час спільного проживання з донькою ОСОБА_3, її відношення до матері погіршилось. Вона постійно кричала на матір, ображала та не доглядала за нею та будинком.

Зазначає, що з 2012 року донька ОСОБА_3 почала проживати з ОСОБА_10, який в силу тяжкої форми алкоголізму, систематично крав майно, вчинював відносно ОСОБА_6 фізичне та психологічне насильство. На поведінку ОСОБА_3 та її відношення до позивачки, вона неодноразово скаржилась доньці ОСОБА_8 та постійно наголошувала на тому, що їй необхідно приїхати в Україну та доглянути матір, оскільки ОСОБА_3 не виконує своїх обіцянок за договором довічного утримання.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 5 липня 2013 року ОСОБА_10 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З 2014 року відповідачка проживає в Російській Федерації, інша донька ОСОБА_8 спільно проживає з матір'ю, забезпечує її належним доглядом, займається утриманням будинку та двору.

Восени 2015 року ОСОБА_8 та позивачка вирішили оскаржувати договір довічного утримання, однак в подальшому з'ясувалось, що замість договору довічного утримання було укладено договори дарування щодо передачі в дар ОСОБА_3 будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала, що вона підписала договори дарування, а не договір довічного утримання, їй ніхто не пояснив і тому в неї було спотворене уявлення про обставини, що в дійсності мали місце. ОСОБА_6 підписала договори дарування внаслідок помилки та обману відповідачки, вважаючи що це договір довічного утримання, що мало для неї істотне значення, вона фактично позбавлена права власності на належний їй житловий будинок, господарські споруди та земельну ділянку.

В зв'язку з вищевикладеним ОСОБА_6 просить суд:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 614,0 кв.м з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, укладений 20 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г.;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з прибудовами А-1, а, а', а2, а3, житловою площею 43,5 кв.м, загальною площею 83,8 кв.м, погріб під літ. Г, Г', літньої кухні під літ. Б, вбиральні під. Літ. В, сараю під літ. Д, б, гаражу під літ. Е, замощення І, воріт № 1, хвіртки № 2, огорожі № 3, 4, 7, водоколонки № 6, розміщеного на земельній ділянці загальною площею 614,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_6 судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 614,0 кв.м з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, укладений 20 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г., реєстровий номер 2824.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, укладений 20 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г., реєстровий номер 2821.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Вирішено питання про судовий збір.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач, укладаючи спірні договори дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки через наявні вади слуху та зору з об'єктивних причин не могла правильно сприйняти роз'яснення нотаріуса щодо природи спірних правочинів.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, суд мотивував свої висновку тим, що оскільки протягом періоду відсутності відповідачки у зазначеному житловому будинку, остання була зареєстрована власником житлового приміщення, вказана відсутність не може вважатись такою, що дає підстави для висновку про втрату нею право користування будинком.

Не погоджуючись з рішенням суду представники ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Особи, що подають апеляційну скаргу в обґрунтування своїх вимог зазначають, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не правильно застосував норми матеріального права та не врахував того факту, що обов'язок по догляду за позивачкою є обов'язком, який встановлено сімейним кодексом, а не цивільним кодексом.

Судом не враховано того факту, що при укладенні договору дарування були дотриманні всі вимоги чинного на той час законодавства, дотримана форма правочину.

Позивачем не доведено жодного порушення законодавства, що регулює порядок вчинення та посвідчення договорів дарування. Крім того, третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу у заяві заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки під час укладення вказаних договорів нотаріус особисто спілкувалась з дарувальником, з'ясовувала, які стосунки у неї з дочкою, враховуючи її похилий вік.

Позивачем не доведено того факту, що був намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Судом не встановлено, що позивачка була введена в оману щодо умов укладення договору дарування.

Разом з тим, в своєму рішенні суд вказує, що позивачкою доведено, що внаслідок захворювання позивачки на катаракту обох очей та туговухість, остання з об'єктивних причин не змогла сприйняти у повній мірі зміст спірних право чинів в момент їх укладення, а їх примірники позивачці не вручались, що вбачається зі змісту вказаних договорів, в яких вказано про вручення примірника кожного договору дарування, виключно обдарованій. Матеріалами справи підтверджено, що про порушення своїх прав позивачка дізналась у 2016 році, коли після проведеного лікування захворювань очей змогла у повній мірі зрозуміти зміст спірних договорів, після чого звернулася до суду з даним позовом у вересні 2017 року в межах передбаченого законом трирічного строку давності.

Однак, дане твердження є хибним та безпідставним, оскільки в ході розгляду справи не було проведено експертизи про неможливість усвідомлювати зміст спірних договорів. А суд не має спеціальних знань для того щоб зробити такий висновок.

Просить суд скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2018 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки в повному обсязі. Застосувати строк позовної давності до позовних вимог про визнання договорів недійсними.

У відзиві, що надійшов від представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 зазначено, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, підтвердженими тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, застосовуючи до даних правовідносин норми матеріального права. Відтак підстав для скасування судового рішення немає.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 26.01.1996 року за № 4-645, позивачка набула у власність житловий будинок з прибудовами А-1, а', а, а2, а3, житловою площею 43,5 кв.м., загальною площею 83,8 кв.м., погріба під літ. Г, Г', літньої кухні під літ. Б, вбиральні під літ. В, сараю під літ. Д, б, гаражу під літ. Е, замощення І, воріт №1, хвіртки №2, огорожі № 3, 4, 7, водоколонки № 6, розміщеного на земельній ділянці загальною площею 614,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 83, Т. 1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Черкаським міським управлінням земельних ресурсів 26.04.2004 року ОСОБА_6 набула у власність земельну ділянку загальною площею 614 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 66, Т. 1).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 20.12.2010 року, зареєстровано в реєстрі за № 2824, ОСОБА_6 (дарувальник) передала земельну ділянки площею 614,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 (обдарованій) безоплатно (а.с. 63-64, Т. 1).

Згідно з договором дарування житлового будинку від 20.12.2010 року ОСОБА_6 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 106, Т. 1).

Відповідно до консультативного висновку ТОВ «Офтальмологічний Центр «Новий зір» від 03.12.2007 року в ОСОБА_6 встановлений діагноз незріла катаракта обох очей, вікова макулодистрофія (суха форма) правового ока (а.с. 16, Т. 1).

Відповідно до довідки начальника ВМС медичної служби УСБУ в Черкаській області від 01.09.2017 року ОСОБА_6, станом на грудень 2010 року, згідно амбулаторної картки № 117 страждала на початкову катаракту правого ока, незрілу катаракту лівого ока, вікову туховухість І-ІІ ст. (а.с. 17, Т. 1).

Відповідно до виписки з медичної картки від 24.06.2016 року ОСОБА_6, проведене лікування 27.04.2016 року факоемульсифікація з імплантацією інтраокулярної лінзи правого ока, 18.05.2016 року - факоемульсифікація з імплантацією інтраокулярної лінзи лівого ока (а.с. 15, Т. 1).

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1, ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

При вирішенні справи про визнання договору дарування недійсним судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого нерухомого майна у власність на противагу її тверджень про те, що спірне житло є її єдиним місцем проживання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15 та у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 61-13652св18.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року № 61-4417св18.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), після укладення договору дарування продовжила проживати у спірному будинку, який є її єдиним житлом, маючи в ньому зареєстроване місце проживання, а також те, що позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірним будинком і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача будинку не відбулась, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі ст. 229 ЦК України.

При цьому враховано, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо пропущення строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджено, що про порушення своїх прав позивачка дізналась у 2016 році, коли після проведенного оперативного лікування захворювань очей змогла у повній мірі зрозуміти зміст спірних договорів, після чого звернулась до суду з даним позовом у вересні 2017 року в межах передбаченого законом трирічного строку давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, оскільки протягом періоду відсутності відповідачки у зазначеному житловому будинку остання була зареєстрована власником житлового приміщення, вказана відсутність не може вважатись такою, що дає підстави для висновку про втрату нею право користування будинком.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження колегії суддів і визнані такими, що не спростовують правильність висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інчстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Лічевицька Людмила Григорівна, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та будинку, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2018 року.