Номер провадження: 22-ц/785/4548/18
Номер справи місцевого суду: 496/1244/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

За участю секретаря Лопотан В.І.

Осіб,що беруть участь у справі

Представник позивача- Конєва Л.Д.

ОСОБА_5

Третя особа- Васильєва О.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10

-про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації

та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6

-про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

13.04.2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовними вимогами , котрі уточнив в порядку ст.31 ЦПК України( в редакції 2005 року) та просив:

- визнати договір дарування № 2243 від 11.07.2000 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 щодо земельної ділянки, розташованої в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 удаваним та визнати його договором купівлі-продажу;

-визнати земельну ділянку, розташовану в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

-визнати договір дарування № 2534 від 01.12.2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 щодо земельної ділянки, розташованої в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу;

-стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошову компенсацію у розмірі 620 000 грн.

Позивач зазначає, що в період шлюбу 11.07.2000 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 уклали договір дарування № 2243 земельної ділянки розміром 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі Українки, 2. У березні 2016 року він дізнався, що насправді був укладений договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, оскільки набуття права власності відбулось на платній основі, у звязку з чим вважає даний правочин удаваним. Зазначає, що спірна земельна ділянка була придбана по договору купівлі-продажу в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7.

01.12.2011 року відповідач ОСОБА_7 уклала з відповідачем ОСОБА_10 договір дарування вищезазначеної земельної ділянки. Позивач зазначає, що розписка про отримання грошових коштів в сумі 50 000 доларів США від 03.11.2006 року та угода, укладена між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 від 21.08.2011 року свідчать про те, що насправді між ними був укладений договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки .

Враховуючи той факт, що спірна земельна ділянка на час укладення 01.12.2011 року договору дарування перебувала у режимі спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 котру ОСОБА_7 відчужила без його згоди,повинна сплатити йому грошову компенсацію, яка складає 1/2 частину вартості відчуженої останньою на користь відповідача ОСОБА_10 земельної ділянки, яка складає 25 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 620 000 грн.

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8. звернулася до суду з позовом, уточнивши та доповнивши який просить визнати за нею право власності на зазначену спірну земельну ділянку загальною площею 0,1595 га, яка розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 Біляївського району Одеської області, та будівельні матеріали.

ОСОБА_8 зазначає, що 11.07.2000 року між ОСОБА_9 та її матірю ОСОБА_7 був укладений договір дарування, відповідно до якого остання набула право власності на земельну ділянку розміром 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі Українки, 2 Біляївського району Одеської області.

На час укладення зазначеного договору дарування вона, ОСОБА_8, була неповнолітньою. На подарованій ОСОБА_7 земельній ділянці знаходились будівельні матеріали, які за згодою її рідного батька ОСОБА_11, були придані її матірю у ОСОБА_9 за 1000 доларів США від аліментних коштів, а сама земельна ділянка була подарована ОСОБА_9 Між її батьками була усна домовленість про те, що подарована матері земельна ділянка згодом буде переоформлена на неї. Зазначаючи, що спірна земельна ділянка є власністю її та матері, котра зобовязань щодо переоформлення на її імя не виконала, просила суд задовольнити її вимоги. При цьому просила врахувати , що вартість будівельних матеріалів значно перевищує грошову оцінку подарованої ОСОБА_7 земельної ділянки, яка згідно п. 5 договору дарування становить 287,10 грн. ОСОБА_8 вважає, що на підставі ч.2 ст. 357 ЦК України має право на збільшення її частки у праві спільної сумісної власності та просить визнати за нею право власності на земельну ділянку і будівельну матеріали.

В запереченнях ОСОБА_12 зазначає, що ОСОБА_9 подарував спірну земельну ділянку, її грошова оцінка на той момент становила 280 грн.10 коп. та розцінює це як змова її колишнього чоловіка з ОСОБА_9 так як гроші в розмірі 1000 грн. сплачені не за землю, а за будівельні матеріали на ній.

Трубицька заявляє, що за продаж земельної ділянки у 2006 році від ОСОБА_13 отримала 50 000 грн. та на ці гроші придбала дачу, яка є предметом поділу подружнього майна.(а.с.75 т.2)

Рішенням Біляївського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації задоволено частково.

Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 11.07.2000 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований у реєстрі за № 2243 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

Земельну ділянку, розташовану за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2 визнано обєктом спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 01.12.2011 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: Одеська область Біляївський район с. Нерубайське вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований в реєстрі за № 2534 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

В частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації у розмірі 620000 грн. позовну заяву залишено без задоволення.

Позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1595 га, розташованої за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2 та будівельні матеріали, розташовані на ній залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2, застосовані ухвалою суду від 10 травня 2016 року скасовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду в частині відмови у компенсації за продаж земельної ділянки в розмірі 620 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати , відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, а вимоги ОСОБА_8 задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у повному обсязі та задовольнити її позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали.

В судове засідання ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає про відсутність доказів, що кошти від продажу земельної ділянки в розмірі 50 000 доларів витрачені в інтересах сім»ї та за них придбано земельну ділянку №1743 в смт Затока. Заявник зазначає, що ОСОБА_7 діяла недобросовісно та її метою було скрити факт отримання кошти від продажу спірної земельної ділянки. Посилаючись на те, що відчуження спірної земельної ділянки , відбулося за 50 000 грн. він має право на її компенсацію у розмірі ? її вартості.

Заявник ОСОБА_7 посилається на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вступили в зговір, а заява останнього не є належним доказом, що спірна земельна ділянка придбавалась у нього за кошти. При цьому зазначає, що земельна ділянка була ОСОБА_9 подарована, так як не мала цінності на той момент, а за будівельні матеріали, котрі знаходились на ній, нею сплачено 1 000 доларів США котрі отримані від сплати аліментних зобовязань від батька доньки , а тому вважає, що ОСОБА_8 є власником спірного обєкта нерухомості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_14 посилається на те, що кошти за будівельні матеріали сплачено за рахунок її аліментів батька, а тому вона має право на земельну ділянку за погодження її батьків.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Судом встановлено, що 23 вересня 1995 року Кіровським райЗАГС м. Ростов-на-Дону між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 264, про що свідчить свідоцтво про шлюб (т.1 а.с. 31).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2011 року шлюб ними ним розірваний (т.1 а.с. 30).

За час перебування у шлюбі, тобто 11 липня 2000 року був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області по вул. Лесі Українки, 2. Цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Грошова оцінка земельної ділянки становила 287,10 грн. (т.1 а.с. 8).

Відповідно до посвідченої нотаріальної заяви від 07 квітня 2016 року ОСОБА_9 заявив, що ОСОБА_7 спірну земельну ділянку придбала за одну тисячу доларів США ( а.с.9 т.1)

Ці обставити підтверджені ним і в судовому засіданні.

ОСОБА_7, зазначила, що грошові кошти ОСОБА_9 передані за будівельні матеріали, які знаходилися на вказаній земельній ділянці, а сама земельна ділянка була подарована, так як не мала ніякої цінності та вартість котрої становила 280 грно10 коп.

01 грудня 2011 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_10 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 1615,38 грн. (т.1 а.с. 89).

З розписки від 03 листопада 2006року вбачається, що ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_13 50 000 доларів США в рахунок оплати за вказану земельну ділянку.

Відповідно до угоди від 21 серпня 2011 року укладеної між ОСОБА_10 і ОСОБА_7 сторони узгодили, що 03.11.2006 року ОСОБА_13 передав ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 50000 доларів США в рахунок повного розрахунку за належну ОСОБА_7 земельну ділянку, яка розташована по вул. Лесі Українки, 2 в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, а ОСОБА_7 видала відповідну розписку, але оформлення всіх необхідних документів не було завершено та триває, ОСОБА_7 підтверджує раніше досягнуті домовленості та погоджується після оформлення державного акту на земельну ділянку (нового зразку) з наданням їй кадастрового номеру, передати її у власність ОСОБА_10 за нотаріально посвідченим договором. При цьому підпис самого ОСОБА_13 угода не містить. (т.1 а.с.87,88, зв.).

ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердила ту обставину, що отримала від ОСОБА_13 за продаж земельної ділянки 50 000 доларів США.

Відповідно договору купівлі-продажу 26.05.2008 року ОСОБА_15 продав, а ОСОБА_7 купила 1/2 частину садового будинку з господарчими спорудами та земельну ділянку № 1743, що знаходяться в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, СТ «Комунбуд» та знаходиться в порі між колишнім подружжям щодо поділу. (т.2 а.с. 76),

Квитанції надані ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтверджують сплати аліментів батька ОСОБА_8

ОЦІНКА СУДУ

Визнаючи договір дарування удаваним та визнаючи його договором купівлі-продажу правочином між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладений 11.07.2000 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований у реєстрі за № 2243 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу районний суд виходив з того, що набуття права власності відбулось на платній основі так як на виконання вказаного договору ОСОБА_7 було передано ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що підтверджено заявою самого ОСОБА_9 При цьому районний суд визнав зазначений правочин договором купівлі продажу та спільною сумісною власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 так як він придбаний в період шлюбу.

Визнаючи удаваним договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 01.12.2011 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: Одеська область Біляївський район с. Нерубайське вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований в реєстрі за № 2534 та визнавши його договором купівлі-продажу районний суд виходи з наявності розписки відповідно до якої ОСОБА_7 отримала 50 000 грн. 03.11.2006 року від ОСОБА_13 за подальший оформлення спірної земельної ділянки та зобовязалась передати у власність ОСОБА_10 за нотаріально посвідченим договором який уклала 01 грудня 2011 року у вигляді договору дарування. Виходячи з того, що відчуження відбулось на платній основі районний суд визнав зазначений правочин договором купівлі продажу .

Залишаючи без задоволення вимоги в стягненні з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації у розмірі 620 000 грн. районний суд виходив з недоведеності факту витрачення їх на особисті потреби ОСОБА_7

Залишаючи без задоволення позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_8 районний суд виходив з іі безпідставності.

Судова колегія не може погодитись повністю з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до вимог ст.76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини,які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст.77 ч.1 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підтвердження платності договору дарування від 11.06.2000 року позивачем надано заява дарувальника - ОСОБА_9 щодо придбання земельної ділянки за одну тисячу доларів США, котра ним написана понад 16 років.( а.с.9 т.1)..

Інші докази на підтвердження спрямованості сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки матеріали справи не містять.

Між тим, сама ОСОБА_7 не заперечує факт передачі коштів ОСОБА_9 1000 доларів зазначала, що ці кошти йому сплачено за але будівельні матеріали які були розташованій на ній, сама земельна ділянка ним була подарована так як на той час не представляла цінність та грошова оцінка котрої становила 218 грн.10 коп.

Позивачем не надано доказів на спростування зазначених обставин.

Виходячи з зазначеного, судова колегія приходить до висновку, що сама по собі розписка щодо отримання ОСОБА_9 одну тисячу доларів США за земельну ділянку суперечить п.5 договору дарування з якої вбачається, що її грошова оцінка становить 318 грн.10 коп. та не зазначено мету, відповідно до якої сторони уклали договір дарування.

Об'єктивні та переконливі докази придбання належної ОСОБА_7 земельної ділянки за рахунок спільних коштів з ОСОБА_6 у ОСОБА_9, та внесення коштів на його банківські рахунки в розмірі 1000 доларів США у матеріалах справи відсутні.

Зазначене свідчить на відсутність спрямованості волі сторін в договорі дарування на встановлення сторонами правовідносин, що регулюють договір купівлі-продажу та мету щодо приховання вчинення договору дарування спірної земельної ділянки , а тому судова колегія вважає, що районний суд помилково дійшов до висновку, про підтвердження факту сторонами договору дарування від 11 липня 2000 року приховувала укладення договору купівлі-продажу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з того, що спірна земельна ділянка ОСОБА_7 придбана за договором дарування, вона є її особистою її власністю та помилково віднесена до майна спільної сумісної власності з ОСОБА_6

Матеріалами справи встановлено, що кошти за земельну ділянку в розмір 50 000 доларів США ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_13 3 листопада 2006 року сама угода про переведення прав покупця від 21 серпня 2011 року підпису ОСОБА_13 не містить.

За договором дарування спірна земельна ділянка подарована ОСОБА_10( а.с.89)

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо передачі коштів самою ОСОБА_10 матеріали справи не містять, а тому районний суд помилково вважав, що вказаний договір дарування спрямований на волю сторін в укладені договору купівлі-продажу.

При цьому посилання ОСОБА_6 на приховання отримання коштів від продажу не мають правового значення, так як спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_6

Відсутність згоди на відчуження спірної земельної ділянки не може бути підставою для задоволення позову так як ОСОБА_6 не був її власником .

Судова колегія не погоджується з посиланням ОСОБА_8 що придбання будівельних матеріалів за 1000 доларів США від аліментних коштів сплачених її батьком та угоди між її батьками що породжує у неї право власності на земельну ділянку так як це суперечить вимогам ст.334 ч.3,4 ЦПК України, а тому районний суд правомірно відмовив ОСОБА_8 в заявлених вимогах.

Виходячи з вищезазначеного та враховуючи недоведеність ОСОБА_6 набуття спірної земельної ділянки за сумісні кошти, його вимоги щодо права на компенсацію вартості своєї частки не підлягають задоволенню.

З врахуванням вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення районного суду винесено з порушенням вимог ст.264,265 ЦПК України, районний суд помилково вважав укладені правочини удаваними та ,визнавши їх договорами купівлі-продажу, а тому з підстав ст.376 ч.1 п.2-4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року скасувати в частині задоволення позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та в цій частині ухвалити нове удове рішення.

В позовній заяві ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10

про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя-відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складений 01.06.2018 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - Н.А. Кононенко

ОСОБА_4