Справа№201/1494/18
Провадження у справі 2/201/1230/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

31 травня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Трещова В.В. з секретарем судового засідання Кириченком В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про припинення договору, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ФОП ОСОБА_2, зазначивши третьою особою Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, в якому просив суд припинити договір № 0020RS, укладений 28 червня 2017 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 37008 грн. 37 коп., з яких 32557 грн. вартість виробу, 10 грн. 44 коп. пеня, 1627 грн. 85 коп. інфляційні витрати, 313 грн. 08 коп. розмір 3-х відсотків річних, 1500 грн. витрати на правову допомогу, 1000 грн. моральна шкода.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 червня 2017 року між ним і відповідачем був укладений договір № 0020RS, за умовами якого відповідач зобовязалась організувати роботу з виготовлення і передачі у власність позивача ОСОБА_3 протягом 40 робочих днів з дня укладення договору, а позивач зобовязався сплатити їхню вартість у сумі 32557 грн. ОСОБА_1 виконав належним чином покладені на нього зобовязання за вказаним договором, сплативши всю вартість конструкцій, проте товар так і не був поставлений відповідачем, в той час як граничний термін виконання зобовязання становить 23 серпня 2017 року. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом і просить його задовольнити .

Позивач у поданій суду 31 травня 2018 року заяві просив здійснити судовий розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, докази чого наявні в матеріалах справи, тому суд, враховуючи вказані обставини і беручи до уваги, що позивачем надано згоду на розгляд справи в заочному порядку, вважає недоцільним подальше відкладання справи, та на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України вважає за необхідне провести розгляд справи в заочному порядку.

Від третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких при здійснені перевірки відповідача на підставі відповідної скарги позивача були виявлені порушення Закону України «Про захист прав споживачів», допущені ФОП ОСОБА_2 при виконанні замовлення ОСОБА_1, через що відповідач притягнута до адміністративної відповідальності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 28 червня 2017 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 був укладений договір BZ-0020RS, за умовами якого остання зобовязалась організувати передачу у власність позивача ПВХ конструкцій протягом 40 робочих днів з дня укладення договору, а замовник ОСОБА_1 зобовязався сплатити їхню вартість у сумі 32557 грн. (а.с. 4).

На виконання умов цього договору позивачем 28 червня 2017 року було сплачено ФОП ОСОБА_2 10000 грн., а з 04 липня 2017 року по 04 вересня 2017 року решту суми в розмірі 22557 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12).

Судом встановлено, що відповідач не виконала свої зобовязання перед позивачем за договором BZ-0020RS від 28 червня 2017 року: не організувала передачу у власність ОСОБА_1 ПВХ конструкцій протягом 40 робочих днів з дня укладення договору, у звязку з чим на підставі відповідної скарги позивача (а.с. 14) ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області здійснено перевірку ФОП ОСОБА_2, і за наслідками такої перевірки третьою особою у відношенні ФОП ОСОБА_4 винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 155 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн., а також постанову про стягнення адміністративно-господарської санкції (штрафу) на підставі ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» в розмірі 32557 грн. за порушення умов договору між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 (а.с. 16, 28-29, 41).

Статтею 526 ЦК визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Пунктом 4.3 укладеного між сторонами договору передбачена сплата неустойки в розмірі 0,1% від вартості договору за кожний день прострочки у разі невиконання відповідачем умов договору щодо організації передачі у власність ОСОБА_1 ПВХ конструкцій протягом 40 робочих днів з дня укладення договору.

Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, беручи до уваги, що під час розгляду даної справи знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за укладеним між сторонами 28 червня 2018 року умов договору, а саме: не виконала у визначений договором строк своїх зобовязань, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах позовних вимог в частині припинення договору, стягнення з відповідача на користь позивача 32557 грн. вартості виробу, 10 грн. 44 коп. пені, 1627 грн. 85 коп. інфляційних витрат, 313 грн. 08 коп. 3-х відсотків річних.

При цьому суд виходить з того, що розмір невиконаного грошового зобовязання становить 32557 грн., період прострочення виконання зобовязання становить з 24 серпня 2017 року по 06 лютого 2018 року = 117 днів за розрахунками позивача (167 днів фактично), розрахунок пені здійснений за формулою [Пеня] = [Сума боргу] ? [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]; сукупний індекс інфляції становить 106.77, а розмір інфляційних втрат за зазначений період 2204 грн. 11 коп. та вирахуваний за формулою [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]; розмір 3-х відсотків річних за цей період становить 446 грн. 88 коп. та вирахуваний за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів].

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди судом враховано, що відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, проте з огляду на відсутність доказів спричинення діями відповідача позивачу моральної шкоди, її розміру, тощо, суд не вбачає підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., суд приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Між тим, умовами укладеного між позивачем і адвокатом ОСОБА_5 договору №01/02 про надання правової допомоги від 01 лютого 2018 року, сторони цього правочину погодили, що на адвоката покладається обовязок зі складання від імені позивача позовної заяви у відношенні ФОП ОСОБА_6 про порушення прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів та відшкодування шкоди та, при необхідності, представляти інтереси та захищати права довірителя у Жовтневому районом у суді міста Дніпропетровська, гонорар адвоката за що становить 1200 грн. В той же час, дана позовна заява подана до відповідача ФОП ОСОБА_2, а не ОСОБА_6; у жодному судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 участі не приймав, з матеріалами справи не знайомився, з іншими клопотаннями на адресу суду не звертався, тобто адвокат не приймав участі в судовому розгляді даної цивільної справи; позовних вимог про розірвання договору заявлено не було, як про це зазначено в договорі про надання правової допомоги. Крім того, наданий позивачем в обґрунтування даних вимог платіжний документ не мітить відомостей про те, що грошові кошти перераховані ним саме за складання позовної заяви або надання інших адвокатських послуг.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та беручи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду даного позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору пропорційно задоволеним вимогам, тобто в розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 77-79, 80-81, 95, 199-206, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Припинити зобовязання за договором № BZ-0020RS від 28 червня 2017 року, укладеним між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 34508 грн. 37 коп., з яких 32557 грн. вартість виробу, 10 грн. 44 коп. пеня, 1627 грн. 85 коп. інфляційні втрати, 313 грн. 08 коп. розмір 3-х відсотків річних.

У задоволенні позовних вимоги про стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складений 04 червня 2018 року.

Суддя В.В. Трещов