н/п 2/490/2605/2018 Справа № 490/4791/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

за участі секретаря судового засідання - Кваші С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист особистих немайнових прав, -

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію адвоката ОСОБА_1, інформацію, що була надана в скарзі від 12.02.2018 року до дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної палати адвокатури Миколаївської області громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6; зобов'язати відповідачів у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію адвоката ОСОБА_1, викладену в скарзі громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на дії адвоката ОСОБА_1 від 12.02.2018 року стосовно вчинення нею протиправних дій, порушення ОСОБА_1 етики адвоката, у використанні особистих зв'язків, зловживанням професійними обов'язками, у злочинній змові з приватним нотаріусом щодо отримання права власності на нерухоме майно та щоденне створення нею конфліктних ситуацій з сусідами, шляхом направлення до дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області спростування певного змісту.

Позовні вимоги обґрунтовує з посиланням на ст.ст. 269-277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 21, 28, 31, 32, 62, 68 Конституції України.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.06.2018 відкрито провадження у справі.

16.07.2018 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачів в якому зазначено, що позивач не надає жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідачами було реалізовна гарантії надані ст.ст. 34, 40 Конституції України, отже позовні вимоги не обгрунтовані, до того ж обраний спосіб захисту не відповідає вимогам чинного законодавства.

В суджовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали, просили про його задоволення. Посилалися на те, що відповідачами викладена в скарзі завідомо неправдива інформація з метою навмисного завдання шкоди її діловій репутації, оскільки вона захищає права мешканців будинку, де вони всі проживають, від неправомірних дій відповідачів щодо захоплення місць загального користування. Через подання ними такої неправдивої скарги вона вимушена була виправдовуватися на засіданні дисциплінарної комісії адвокатів , що принизило її честь та гідність та зашкодило діловій репутації. Тому саме в той спосіб, в якій відповідачі пошири цю неправдиву інформацію, вони і повинні її спростувати.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задволенні відмовити. Суду пояснили, що проживають по сусідству з позивачкою і остання постійно влаштовує скандали з приводу користування певними загальними приміщеннями в будинку, вважаючи їх своєю власністю. З таким вони погодитися не можуть, так як на їх думку вона не має права одноособово користуватися допоміжними приміщеннями, які повинні знаходитися у спільній власності всіх мешканців поверху. Оскільки при спілкуванні зх сусідами ОСОБА_1 завжди наголошувала на тому , що вона є адвокатом, то вони і вирішили звернутися саме до відповідного дисциплінарного органу адвокатури зі скаргою на її неетичну поведінку , щоб припинити погрози з її боку та " поставити її на місце".

Представник відповідачів ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задовлення позову, з підстав, викладених у відзиві. Зазначила, що вимоги позову не відповідають належному захисту порушеного права. Відповідачі скористалися своїм правом на звернення до компетентних органів, отже така інформація не є ні неправдивою та вазаглі такою, що підлягає спросуванню.

Суд, вислухавши поясненя сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, вважає, що позовна заява підлягає не задоволенню, виходячи з такого.

12.02.2018 року відповідачами було подано скаргу на ім'я Голови кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_7 адвокатів Миколаївської області, яка була зареєстрована за вх. № 10. В скарзі зазначалося, що вони є мешканцями будинку № 124А по пр.Центральному в м.Миколаєві. Мешканка квартири 95 цього будинку ОСОБА_1 намагається незаконно зайняти допоміжне приміщення колясочну на 4-му поверсі будинку. Задля цього вона майже щоденно створює конфліктні ситуації з сусідами. Також зазначено, що їм стало відомо, що адвокат ОСОБА_1 , використовуючи свої зв'язки, набуті нею за час виконання її професійних обов'язків, зловживаючи ними, шляхом вступу у змову з приватним нотаріусом зареєструвала право власності на спірне допоміжне приміщення, а також набула право власності на таке ж допоміжне приміщення на 5 поверсі і на інші допоміжні приміщення на 5 поверсі будинку, в якому вона проживає зі своєю сім'єю. Вважають, що такі дії ОСОБА_1 є протиправними і в той же час порушують Правила адвокатської етики, суперечать морально-етичним засадам роботи і поведінки адвоката, а також нормам діючого законодавства України. На підставі викладеного просили притягнути адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення нею протиправних та таких, що суперечать морально-етичним засадам діяльності адвоката, дій.

Рішенням № 5 дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області від 20.04.2018 року відмовлено в порушені дисциплінарної справи про вчинення дисциплінарного проступку адвокатом ОСОБА_1 за скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 В рішенні зазначено, що будь-яких доказів, щодо здійснення дисциплінарного проступку адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності скаржниками не надано. Фактів порушення адвокатської етики не встановлено. Обставини, що встановлені під час перевірки, підтверджено наданими адвокатом письмовими поясненнями та документами, доданими до них. Скаржниками будь-яких доказів, якими би спростовувалась позиція адвоката не було надано. Дисциплінарна палата дійшла висновку про те, що в діяльності адвоката не має складу дисциплінарного проступку і відсутні підстави для порушення дисциплінарної справи.

Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч. 1, 4, 6-7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

В той же час, відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічне роз'яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Також у п. 15 вказаної постанови зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_7 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до п. 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мирський проти України» (Заява № 7877/03) від 20.05.2010 (набуло статусу остаточного 20/08/2010), згідно з усталеною практикою Суду, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги парламентаризму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено статтею 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні тлумачитись чітко, а потреба в будь-яких обмеженнях має бути переконливо встановлена (див. рішення у справі «Нільсен і Йонсен проти Норвегії» (Nilsen and Johnsen v. Norway) [ВП], заява № 23118/93, п.43,ECHR 1999-VIII).

Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини у п. 104 рішення у справі «Сінькова проти України» (Заява № 39496/11) від 27.02.2018 (набуло статусу остаточного 02/07/2018).

При розгляді цієї справи суд також звертається до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сірик проти України» (Заява № 6428/07) від 31.03.2011 (набуло статусу остаточного 30.06.2011), де в п. 34 зазначено, що першою та найважливішою вимогою статті 10 Конвенції є те, що будь-яке втручання державного органу у здійснення свободи вираження поглядів повинно бути законним: перше речення другого пункту, по суті, передбачає, що будь-яке обмеження вираження поглядів повинно бути «встановлене законом». Для дотримання цієї вимоги втручання не просто повинно ґрунтуватися на національному законодавстві, саме законодавство повинно відповідати певним умовам «якості».

У цьому контексті Суд зауважує у п. 37, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обовязків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію (пункт 20). Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року, який застосовувався у її справі (пункти 17 і 18). Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1 (пункт 21).

У справі, яка розглядається, відповідачі надіслали свою скаргу щодо позивача, яка дійсно є адвокатом, до органу, до повноважень якого віднесено здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів, приватним листом (скаргою) і не оприлюднювали його. Отже, вимоги захисту за статтею 10 Конвенції необхідно оцінювати у відношенні права відповідачів повідомляти про порушення у діях адвоката органу, компетентному розглядати такі скарги (див. рішення від 5 жовтня 2006 року у справі «Захаров проти Росії», заява № 14881/03, п. 23, та рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Казаков проти Росії», заява № 1758/02, п. 28). Одним із принципів верховенства права є те, що громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентних посадових осіб держави про поведінку державних службовців, яка їм видається неправомірною або незаконною (див. п. 26 рішення у справі «Захаров проти Росії» та п. 28 рішення у справі «Казаков проти Росії»).

Ніщо не свідчить про те, що відповідачі не діяли в рамках, установлених законом для подання подібних скарг, та зверталися до органу чи установу, який завідомо для них був неповноважний вирішувати питання, які порушені у скарзі.

Так, ст. 12 Правил адвокатської етики, затв. Установчим Зїздом адвокатів України від 17.11.2012 року передбачає обовязок адвоката всією своєю діяльністю стверджувати повагу до адвокатської професії, яку він уособлює, її сутності та громадського призначення, сприяти збереженню та підвищенню поваги до неї в суспільстві. Цього принципу потрібно дотримуватись у всіх сферах діяльності адвоката: професійній, громадській, публіцистичній та інших;

Як зазначено у ст. 2 Правил адвокатської етики, затверджені Звітно-виборним з'їздом адвокатів України 2017 року , дія Правил адвокатської етики поширюється на всі види адвокатської діяльності та в частині, визначеній Правилами,- на іншу діяльність (дії) адвоката, в тому числі соціально - публічну діяльність адвоката, яка може вступити в суперечність з професійними обов'язками адвоката, або підірвати престиж адвокатської професії та на всіх адвокатів України.

Відповідно до п. 1 ст. 36 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Відповідно до п. 3 ст. 33 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, дисциплінарне провадження стосовно адвоката здійснюється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Скарга не ставила під загрозу громадську довіру до адвоката, оскільки її зміст не став відомим загалу, у справі не брала участь преса, а також не було будь-якої іншої форми публічного розголосу. До того ж , з наданих самою позивачкою документів вбачається, що неодноразово певні документи та відповіді щодо порушення законодавчих норм та правил пожежної безпеки та обстеження житлового будинку за адресою пр.Центральний ,124-а вона отримувала саме як адвокат ОСОБА_1 на власні адвокатські запити. Отже відповідачі скористалися своїм правом на звернення, гарантованим ст. 40 Конституцією України, до компетентного, на їх думку, органу.

Такі висновки підтверджені також і постановами Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 646/5308/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 725/2956/16-ц.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За такого, суд не приймає до уваги додані позивачкою численні копії її звернень до органів місцевого самоврядування та інших контролюючих органів стосовно порушення відповідачами будівельних та протипожежних норм та правил, копії поверхових планів будинку, технічних паспортів на квартири відповідачів , фото зовнішнього вигляду будинку за адресою її проживання - як такі, що не мають жодного правового значення для правильного вирішення заявлених нею самою позовних вимог.

Твердження позивачки стосовно того, що подання відповідачами цієї скарги з викладеною оспорюваною інформацією є проявом особистої помсти за її дії щодо захисту своїх житлових прав також не можуть бути прийняті судом до уваги, сокільки є суб'єктивною думкою позивача, не підтвердженою матеріалами справи, до того ж не можуть бути підставою для задоволення позову в межах заявлених вимог та правових підстав позову.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем сплачено судовий збір при подачі позову до суду, а витрати на професійну правничу допомогуви у розмірі 15 000 грн., про відшкодування ких заявлено позивачкою у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України - не підлягають задоволенню в зв'язку з відмовою у позові.

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист особистих немайнових прав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів після проголошення рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07.12.2018.

Позивач:

ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 95, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідачі:

ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 78, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 75, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4.

ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 75, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5.

ОСОБА_6, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 73, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомо.

Суддя Гуденко О.А.