У Х В А Л А

Справа № 126/3544/17

Провадження № 2/126/387/2018

"06" червня 2018 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Притуляк І.І.

за участі позивачки ОСОБА_1, представника позивача адвоката

ОСОБА_2,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Бершадська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 за участі третьої особи без самостійних вимог Бершадської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку з тих підстав, що як стверджує, згідно договору купівлі-продажу від 03.10.1995 року відповідач по справі ОСОБА_3 купив незакінчений будівництвом житловий будинок 11% готовності АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_4 Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України в редакції 1992 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, тобто станом на жовтень 1995 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу незакінченого будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 відповідач по справі ОСОБА_3 фактично набув право власності на земельну ділянку площею 0,0600 та за вище зазначеною адресою, яка була передана в свій час згідно рішення Бершадської міської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель ОСОБА_4 На дану земельну ділянку бувшим її власником було також виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю. У вересні 2005 року вона та відповідач по справі ОСОБА_3 уклали між собою договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1. На час укладення цього договору про незакінчений будівництвом житловий будинок домовленості не було, оскільки будівля уже на той час зруйнувалась. Фактично, згідно договору-купівлі продажу ОСОБА_3 продав їй тільки земельну ділянку, яка згідно Державного акту на право власності належала покійному уже на той час ОСОБА_4, а фактично власником земельної ділянки був відповідач по справі ОСОБА_3 Нотаріально договір нігде не посвідчувався. Разом з тим, на підтвердження договору купівлі-продажу земельної ділянки їй було надано відповідну розписку відповідачем по справі. Вона ж зі своєї сторони передала за придбану земельну ділянку ОСОБА_3 кошти в сумі 2500 грн. (500 дол. США в умовних одиницях). Зразу ж після укладення договору ОСОБА_3. передав їй пакет документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а саме договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та державний акт на право приватної власності на землю. Всі вищезазначені дії свідчать про те, що вони домовились щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків та у повному обсязі виконали умови договору купівлі продажу. Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції на час укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрацій'. Відповідно ж до ст. 640 ч.3 ЦК України на час укладення правочину, договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з тим, щоб нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Однак відповідач по справі постійно пропонував їй, щоб всі питання щодо належного оформлення договору купівлі-продажу вона вирішувала самостійно і таким чином ухиляється від його нотаріального оформлення. Правовідносини, які виникли між ними, врегульовані нормами ЦК України. У відповідності до ст.266 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. В силу ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягав нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не с укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 667 ЦК України встановлено, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомо майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої ст.657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Разом з тим, до вказаної дати договір купівлі- продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України (Постанови ВСУ від 30.01 201-3 року № 6 -162цс12. та від 19.06.2013 р. у справі № 6- 49ц13 ). Тобто, до моменту внесення змін судова практика виходила з того, що до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч.2 ст.220 ЦК України роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Окремо Верховний суд вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. На даний час та на час укладення правочину незакінчений будівництвом житловий будинок фактично повністю зруйнувався і визнати право власності на земельну ділянку відповідач по справі ОСОБА_3 мав можливість тільки в судовому порядку. Таким чином, після смерті ОСОБА_4 та після того, як незакінчений будівництвом будинок зруйнувався відповідач по справі втратив можливість нотаріально посвідчити правочин, хоча при його укладенні зобов'язався його посвідчити. Із наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.220 ч.2 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування земельної ділянки, розташованої в м.Бершадь по вул.Подільській 4, площею 0.0600 га, укладений нею та відповідачем та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку.

В підготовче судове засідання відповідач ОСОБА_3 через канцелярію суду надав заяву, згідно з якою він позов визнає.

Позивач та його представник не заперечують проти прийняття судом визнання позову відповідачем.

Третя особа надала суду заяву про слухання справи у її відсутність та про те, що позов також визнає.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову прийняттю не підлягає, оскільки воно суперечить закону.

Відповідно до ст.5 Цивільного Кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Як стверджує позивачка, договір купівлі-продажу земельної ділянки з відповідачем вона уклала у вересні 2005 року.

Згідно зі ст.657 ЦК України в редакції на час укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмові формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В позовній заяві позивачка стверджує, що цей договір нотаріально не був посвідчений та не зареєстрований.

Тому визнання відповідачем позову суперечить закону і прийнятим бути не може.

На підставі ст.ст.5, 657 ЦК в ред. 16.01.2003 року, керуючись ст.ст. 206 ч.4, 258-260 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В прийнятті визнання позову відповідачем за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Бершадська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Гуцол