Справа №489/50/17 06.06.2018
Провадження №22-ц/784/919/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/50/17 Категорія 52
Провадження № 22-ц/784/919/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептуга С.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

представника органу опіки та піклування, Служби у справах

дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської

ради Довгої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду о 12 год. 05 хв., у цивільній справі за позовом - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, призначення опіки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 08.07.2011 року між її донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народився син ОСОБА_8. Сімейне життя між донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не склалося і тому їх шлюб було розірвано. Вона, ОСОБА_1, є рідною бабусею ОСОБА_8 Дитина відповідачки фактично проживає з нею. Весь цей час онук перебуває на її повному утриманні. Його мати грошей на потреби дитини не дає, так як довгий час ніде не працює, живе також на її утриманні. У вихованні, догляді та утриманні дитини участі не приймає, жодної матеріальної допомоги не надає, з дитиною не спілкується. Відповідачка навіть не знає та не цікавиться якими тяжкими хворобами хворіє її син, що йому необхідно лікуватися дорогими ліками, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Вона ж повністю опікується дитиною, намагається максимально забезпечувати всі його потреби, займається вихованням хлопчика, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток дитини, купує йому одяг, взуття, інші необхідні речі, докладає всіх зусиль, щоб хлопчик отримував відповідне для його віку харчування, займається його лікуванням. Будь-яких перешкод для виконання відповідачкою своїх обов'язків, вона не чинила. Неодноразово пропонувала їй спілкуватися з дитиною, відвідувати батьківські збори в садочку, брати іншу участь у його вихованні та утриманні, але робити цього вона не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків. Навпаки, постійними скандалами негативно впливає на дитину. Неодноразово в присутності малолітнього сина вчиняла скандали, виражається нецензурно, по хамськи та зі злістю відноситься до неї, як до матері, а також до дитини, у зв'язку з чим неодноразово викликались працівники поліції. Від такої поведінки відповідачки у дитини часті нервові збудження, що призводить до порушення сну, він погано спілкується з дітьми в садочку, та, як наслідок, - необхідність приймання ліків. Оскільки батько дитини ОСОБА_7 має іншу сім'ю, піклуванням сина ОСОБА_9 не займається, не цікавиться його здоров'ям та розвитком, коштів на утримання не надає, позивачка вважає, що право стати опікуном внука та повністю відповідати за його виховання має вона. На підставі викладеного, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і призначити її - ОСОБА_1 опікуном онука ОСОБА_8 та передати дитину їй на виховання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом невірно надано оцінку доказам, наявним у справі, що призвело до прийняття невірного рішення.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник органу опіки та піклування вважала, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в частині вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки, а вирішення питання про опікунство позивачки за умови того, що батько дитини не позбавлений батьківських прав, є передчасним.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_7 та ОСОБА_3, які перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивачка ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивачка та відповідачка зі своїм чоловіком та сином мешкали разом за адресою АДРЕСА_1. В подальшому шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було розірвано, після чого відповідачка з сином залишилась проживати із матір'ю до листопада 2017 року.

З 18 листопада 2017 року відповідачка разом із сином ОСОБА_9 мешкає у бабусі (матері батька) - ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2.

Батько дитини ОСОБА_7 має іншу сім`ю, матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_9 ОСОБА_3 не надає, не бажає брати участь у вихованні сина, відповідно до пояснень, наданих у судовому засіданні, підтримує позицію позивачки у справі та погоджується із тим, що сину буде краще з бабусею ніж з матір'ю, проте переконливих доказів неспроможності матері утримувати та виховувати дитину суду не навів.

Відповідно до Довідки виданої адміністратором Дитячого центру розвитку дитини, на заняття дитину ОСОБА_8 водить тільки бабуся, вона ж і оплачує всі заняття. Згідно з довідкою від 10.11.2016 р. доглядає та відвідує лікаря з дитиною бабуся.

Спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради була проведена профілактично-роз'яснювальна бесіда з відповідачкою стосовно належного виконання батьківських обов'язків за заявою ОСОБА_1 (лист від 14.11.2016 р. та Акт обстеження умов проживання від 13.07.2015 р., лист від 28.09.2015 р.)

Відповідно до характеристики, складеної старшим інспектором Ленінського ОП ГУНП в Миколаївській області відповідачка характеризується за місцем проживання з посередньої сторони. У відношенні неї був складений адміністративний протокол по ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (насилля в сім'ї). За результатом розгляду якого, відповідно до постанови Ленінського райсуду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року відповідачку було звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено усне зауваження. При цьому, зі змісту постанови вбачається, що 15 березня 2015 року відповідачка влаштувала сварку із матір`ю, в ході якої виражалась грубою брутальною лайкою, чим вчинила насильство в сім`ї психологічного характеру.

В листі Соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Миколаївського міського центру від 30 липня 2015 року зазначено, що з відповідачкою проведено психолого-педагогічну роботу щодо формування відповідального батьківства, відповідно до звернення ОСОБА_1 Також в листі зазначено, що робота з сім'єю продовжується.

Згідно з листом за № 212 від 03.02.2016 р. стосунки між позивачем та відповідачем поступово налагоджуються. Сторонам надано психолого - педагогічні рекомендації щодо оволодіння конструктивними методами вирішення конфліктних ситуацій.

Проаналізувавши вищезазначені письмові докази, а також пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, суд дійшов висновку, що між сторонами на ґрунті матеріальної та психологічної залежності доньки від матері, виникли та тривалий час існують стосунки, які постійно призводять до сварок, образ та негативно впливають на клімат у сім`ї, та як наслідок - на стан та розвиток малолітньої дитини, яка знаходиться поміж ними. При цьому суд вважав, що у цьому становищі наявна взаємна провина сторін у справі.

Проте, від часу окремого проживання (з 18.11.2017 року), в умовах обмеженого спілкування між сторонами у повсякденному житті, відповідачці за допомогою батька - ОСОБА_13 та бабусі - ОСОБА_10 вдалось налагодити своє життя та нормальні стосунки із сином.

Протягом розгляду справи позивачка неодноразово наголошувала на тому, що відповідачка є небезпечною для дитини особою, оскільки є наркозалежною, посилаючись на довідку № 574-17 від 22.11.2017 року реабілітаційного центру лікування та реабілітації наркоманії та алкоголізму «Реванш», яка міститься в матеріалах справи. Однак, суд не прийняв до уваги це твердження та довідку, за відсутності інших доказів щодо цього, оскільки документально не підтверджено юридичне існування вказаного центру, на що посилається відповідачка, відсутні медичні документи щодо перебування відповідача на обліку з зазначеним у довідці діагнозом.

Відповідно до висновку виконкому Миколаївської міської ради від 11.01.2018 р., орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача. При цьому, представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначала, що висновок було прийнято на підставі документів, які були надані позивачкою без врахування будь-яких доказів та доводів відповідачки, оскільки остання не з'явилась на виклик комісії. Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що зазначений висновок є таким, що прийнятий без всебічного дослідження доказів, а тому суд не погодився із ним.

Також, суд не прийняв до уваги запис поведінки відповідачки з відеокамер спостереження, на перегляді якого неодноразово наполягала позивачка, оскільки цей доказ не може вважатись належним та допустимим, з огляду на положення ст.307 ЦК України.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі, надані сторонами докази та врахувавши положення ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року, якою була прийнята Декларація прав дитини, ст. 161 СК України, суд вважав встановленим, що відповідачка на даний час постійно проживає разом із сином ОСОБА_9 у бабусі (матері батька) - ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2, навчається та неофіційно працевлаштована, не перебуває на обліку в наркологічному диспансері, як особа яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, докази її аморальної поведінки та нелюбові до сина, які можуть зашкодити розвиткові дитини, відсутні. А тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав, а також про те, що прийняття саме такого рішення безперечно слугуватиме як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також суд послався на те, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення судом їх батьківських прав, відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Пунктом 16 Постанови Пленуму ВС України від 30 березня 2007 року за N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищевказаної постанови Пленуму, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та

піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають найвищим інтересам дитини. При цьому доводи позивачки суд не бере до уваги, оскільки вони не є переконливими та спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині призначення позивача опікуном та передачі їй дитини, оскільки ці вимоги є похідними від вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, зазначеного в рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд безпідставно надав перевагу поясненням свідка ОСОБА_14, а не поясненням свідка ОСОБА_7, який є батьком дитини і свідчення якого на думку позивачки носять найважливіший характер серед допитаних свідків, і який підтвердив обставини систематичного вживання відповідачкою наркотичних засобів, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 та відповідачка не проживають разом з січня 2012 року, а 04 червня 2013 року їх шлюб на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва розірвано. З цього часу вони постійно разом не проживають. Свідок ОСОБА_7 надавав суду пояснення стосовно поведінки відповідачки, зокрема, про вживання останньою разом з ним наркотичних засобів, до припинення ними спільного проживання. Проте на докази про те, що відповідачка перебувала на обліку з приводу наркоманії та проходила лікування, він не посилався. Про поведінку відповідачки після припинення спільного з нею проживання йому нічого не відомо. Про те, що відповідачка погано ставиться до дитини, чи жорстоко з нею поводиться він пояснень не надавав.

Свідок ОСОБА_13, який є батьком відповідачки, надав характеристику поведінки відповідачки та її стосунків з сином на даний час, тобто за період з листопада 2017р.( коли відповідачка з сином стала проживати за іншою адресою у бабусі окремо від позивачки) по теперішній час. Даний свідок пояснив, що на даний час стосунки відповідачки з сином за його допомогою та допомогою бабусі ОСОБА_10 покращилися, що він прикладає зусиль для того, щоб вони ставали ще кращими, а також для адаптації, як відповідачки, так і онука у нових умовах, що відповідачка намагається працевлаштуватися, а поки що він надає їй необхідну допомогу.

Крім того, із тексту рішення суду вбачається, що суд давав аналіз поясненням зазначених свідків у сукупності з іншими доказами по справі.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на неприпустимість не прийняття такого доказу, як відеозаписи, на яких зафіксована поведінка відповідачки, адже саме цей доказ максимально розкриває взаємовідносини матері та дитини, і саме його враховував орган опіки та піклування при наданні висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, є необґрунтованим, адже суд дав аналіз даному доказу, визнавши його неналежним та недопустимим доказом по справі з посиланням на ст. 307 ЦК України, яка передбачає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

В даному випадку встановлено, що відеозапис поведінки сторін в їх квартирі проводився таємно від відповідачки. Згоду на це відповідачка не надавала, під час розгляду справи заперечувала проти використання відеозапису як доказу по справі.

При цьому колегія суддів враховує і те, що згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. В рішенні Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012р. у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України також зазначено, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Представник органу опіки та піклування в суді пояснила, що через те, що було надано багато записів, вона вибірково переглядала відеозаписи, і тільки на одному з них відповідачка нібито вдарила дитину, але чому і яка поведінка дитини передувала цьому з запису було незрозуміло. В цілому записи відтворюють поведінку відповідачки по відношенню до позивачки. Дані відеозаписів разом з іншими документами, які були надані позивачкою, враховувалися при прийнятті висновку органом опіки та піклування. А оскільки відповідачка не надала інших доказів і не з'явилася на засідання комісії, то орган опіки і піклування не міг їх врахувати і зробив свій висновок тільки на тих документах, які були надані позивачкою.

Серед доказів, які були надані органу опіки та піклування є також довідка Реабілітаційного центру лікування та реабілітації наркоманії та алкоголізму «Реванш» від 22.12.2017р. про те, що відповідачка пройшла курс лікування у період з 21.10.2017р. по 22.11.2017р. з діагнозом: «синдром залежності від канабіноїдів», але вона є неналежно оформленою, не містить в собі штампу та печатки, за якими можна було б ідентифікувати дану установу. Позивачка в суді апеляційної інстанції пояснила, що пройти курс лікування в ліцензованому реабілітаційному центрі лікування від наркоманії можливо тільки після відповідного висновку лікарів, а вона не хотіла до них офіційно звертатися аби не ставити тавро на відповідачці. Тому вона намагалася пролікувати відповідачку в Реабілітаційному центрі лікування та реабілітації наркоманії та алкоголізму «Реванш», діяльність якого не є ліцензованою. Курс лікування становить 3 місяці, але відповідачка перебувала там тільки 3 тижні, а потім її вимушені були відпустити через її поведінку. Не зважаючи на це, органом опіки та піклування був прийнятий до уваги і цей доказ, наданий позивачкою.

Посилався орган опіки і піклування в висновку також на соціально-психологічний висновок Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 22.12.2017р. згідно якого стосунки у дитини з матір'ю є емоційно дискомфортними, конфліктними, недовірливими, напруженими через те, що мати виступає для хлопця особистістю, поведінка якої викликає в нього почуття страху, занепокоєння, злості та суму. ОСОБА_15 є болісним те, що матір проявляє щодо нього дії насильницького характеру(б'є, кричить, шарпає, не дає спокійно спати вночі). Між ними спостерігається порушення прив'язаності. Дитина постійно перебуває в тривожному стані, оскільки не знає, якої реакції очікувати від матері на своє прохання, запитання, потребу.

Однак, даний висновок було зроблено без участі матері. Він не містить будь - яких застережень щодо спілкування матері та дитини. Більш того, соціально-психологічний висновок від 22.12.2017 року відображає стан відношення сина ОСОБА_9 до матері на момент діагностики, який, як зазначено в ньому, може змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє.

В висновку орган опіки та піклування посилається на негативну характеристику відповідачки, надану дільничним офіцером Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області, проте в матеріалах справи є характеристика, яка також була надана цим же органом протилежного змісту. При цьому негативна характеристика була прийнята до уваги без аналізу того, чи наділений дільничний поліції за законом повноваженнями щодо складання характеристик на осіб, які проживають на дільниці та в якому випадку. Не зазначено в даній характеристиці і того, які сусіди скаржилися на поведінку відповідачки, а також обставини, які стали підставою для висновку, що відповідачка підтримує зв'язки з підозрілими елементами, що вона схильна до порушень суспільного порядку та неодноразово попадала в поле зору поліції за причетність до протиправних дій.

Наявна в матеріалах справи постанова Ленінського райсуду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (насилля в сім'ї) свідчить про те, що відповідачка влаштувала сварку із матір`ю, в ході якої виражалась грубою брутальною лайкою, чим вчинила насильство в сім`ї психологічного характеру. Але зміст даної постанови не відображає відношення відповідачки до свого сина.

Раніше дана сім'я перебувала на обліку в органі опіки та піклування, але в лютому 2016 року була знята з обліку у зв'язку з мінімізацією складних життєвих обставин, хоча комісія тоді констатувала, що налагодити відносини між бабусею та матір'ю дитини та навчити їх конструктивним методам вирішувати конфлікт все ж таки не вдалося. Що змінилося після зняття з обліку сім'ї до моменту винесення висновку в січні 2018р. у відношенні матері до дитини висновок органу опіки і піклування не містить.

Не містить висновок органу опіки та піклування також відомостей про позицію відповідачки щодо конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами, що свідчить про те, що вона не досліджувалася органом опіки та піклування, чого не заперечував і представник органу опіки та піклування.

Фактично як даний висновок, так і пояснення позивачки, свідчать про наявність давнього конфлікту між сторонами по справі, який погано впливає на психологічний клімат в сім'ї, в якому перебуває дитина відповідачки, але вони не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки не свідчать про жорстоке поводження відповідачки до своєї дитини. Надані позивачкою докази свідчать про її добровільну участь у вихованні та утриманні дитини, а не про ухилення відповідачки від утримання, догляду та виховання свого сина.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно критично віднісся до висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, так як даний висновок був складений без повного та об'єктивного з'ясування обставин щодо виконання відповідачкою свого батьківського обов'язку щодо виховання та утримання дитини. Не містить висновок також судження про те, чому за зазначених вище обставин захист дитини можливий тільки шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, а не відібрання дитини, тощо.

Пояснення позивачки в суді апеляційної інстанції про те, що відповідачка має психічне захворювання, не підтверджені належним доказами. При цьому позивачка пояснила, що відповідачка не перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері, що всі дані про її лікування вона знищила, щоб не ставити тавро на відповідачці.

Наданий апеляційному суду витяг з ЄРДР, в якому зареєстровано кримінальне провадження 0003761 про те, що 27.07.2017р. відповідачка була зупинена в будинку АДРЕСА_1 ( будинок, в якому сторони разом мешкали) і вході поверхневої її перевірки було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження сіро - зеленого кольору, не є належним доказом того, що відповідачка вживає наркотики. Вирок про притягнення її до кримінальної відповідальності чи постанова про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно даного факту суду надані не були. У вказаному витягу зазначено, що провадження закрито на підставі ч.1 ст. 284 УПК України. Відповідачка ж пояснила, що її ніхто до поліції не викликав, про прийняте рішення їй невідомо. Заперечувала, що поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження сіро - зеленого кольору належить їй.

Інші доводи апеляційної скарги частково відтворюють позовні вимоги, а частково направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

При прийнятті остаточного рішення по справі колегія суддів враховує також те, що на даний час сторони не проживають однією сім'єю і позивачка за законом ( ст. 165 СК України) не є тією особою, яка має право особисто вимагати позбавлення батьківських прав ОСОБА_8. На даний час вона офіційно не працює.

Враховує колегія суддів також те, що батько дитини не позбавлений батьківських прав, а орган опіки і піклування не тільки не звертався до суду з поданням про встановлення опікуном позивачки, а навпаки вважає вирішення цього питання у даній справі передчасним.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та додатково наданих доказів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 08 червня 2018 року