Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 475/526/15-ц

провадження № 61-6469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М. від 19 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_3 написала розписку, згідно з якою взяла в нього в борг 16 тис. 180 грн, які зобов'язувалась повернути до 20 січня 2013 року.

Оскільки взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, просив стягнути з неї борг з урахуваням положень статті 625 ЦК України суму боргу, що становить 17 тис. 303 грн 73 коп.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області у складі судді Кривенко О. В. від 25 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 17 тис. 303 грн 73 коп. суми боргу за договором позики з врахуванням 3% річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують цивільні правовідносини, які виникли у зв'язку з укладенням договору позики, а відповідач свої зобов'язання з повернення позики не виконала, тому з неї підлягає стягненню заборгованість з урахуванням 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, урахувавши правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, виходив із того, що між сторонами не виникли цивільні правовідносини у зв'язку з передачею грошей в позику, адже ОСОБА_1 гроші у борг ОСОБА_3 не передавав і його волевиявлення на передачу відповідачу в борг грошей не було.

У березні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не зверталася до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, доказів безгрошовості розписки суду не надала, а суд апеляційної інстанції ухвалив рішення лише на підставі доводів апеляційної скарги і усних пояснень представника відповідача.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 26 грудня 2012 р. ОСОБА_3 написано документ, який названо розпискою та згідно з яким відповідач, працюючи продавцем у кафетерії приватного підприємця ОСОБА_1, протягом 8 місяців взяла з каси 16 тис. 180 грн на свої потреби і зобов'язалася повернути вказану суму до 20 січня 2013 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий же висновок застосування норм матеріального викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази й урахувавши правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що договірні відносини між позивачем і відповідачем не виникли, оскільки ОСОБА_3, виконуючи трудові обов'язки та користуючись цим, брала гроші саме з каси кафе, належного ОСОБА_1, останній указаних в зазначених розписках коштів ОСОБА_3 не передав і в контексті статті 1046 ЦК України не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові зазначених грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк