Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/1562/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В. провадження № 22-ц/778/3042/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Путій Д.В.

за участі:

ОСОБА_3, його адвоката ОСОБА_4

ОСОБА_5

представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року про задоволення заяви Державного навчального закладу «Запорізьке вище професійне училище «Моторбудівник», заінтересовані особи - ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_6, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про повторне виселення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» звернувся до суду з заявою про поновлення виконавчого провадження та повторне виселення боржників, яка була уточнена в процесі розгляду заяви.

В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2008 року було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2008 року та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву ВПУ № 27 Міністерства науки і освіти України (правонаступником якого є ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник») до ОСОБА_8, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про виселення вищезазначених осіб, задоволено, та виселено відповідачів з кімнат №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

05.02.2009р. на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області Шевчен-ківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 2-1611/2008.

24.10.2010 року зазначений виконавчий лист виконаний державним виконавцем шля-

хом фактичного виселення зазначених осіб з кімнат №№ НОМЕР_1-НОМЕР_2 вказаного гуртожитку. Але після виселення ОСОБА_8, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 знову самовільно зайняли кімнати № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 гуртожитку, у яких на теперішній час без будь-яких юридичних підстав продовжують проживати

Посилаючись на ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження», заявник просив суду поновити виконавче провадження та здійснити повторне виселення ОСОБА_8, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 із кімнат № НОМЕР_1, НОМЕР_2 гуртожитку, який належить на праві державної власності Міністерству освіти України, але перебуває на балансі ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник», які самовільно повторно вселились у вказані приміщення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року заяву задоволено.

Поновлено виконавче провадження Шевченківського ВДВС у місті Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 13188205.

Повторно виселено ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_6, із належних ДНЗ «Запорізьке Вище Професійне училище «Моторобудівник» житлових приміщень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали у зв»язку з чисельними порушеннями норм процесуального права судом, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу на вказану ухвалу також подано ОСОБА_6 у особі представника ОСОБА_7, в якій апелянт також наголошувала на процесуальних порушеннях з боку суду, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення заяви. З цих підстав просила скасувати ухвали та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторо-будівник» скористався своїм правом та надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому було зазначено, що оскаржувану ухвалу судом першої інстанції було постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необ-ґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7, які підтримали обидві апеляційні скарги та просили їх задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву про поновлення виконавчого провадження та повторне виселення, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки боржники самовільно вселилися у приміщення, з якого вони була примусово виселені, то вони підлягають повторному виселенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2008 року було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2008 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовну заяву ВПУ № 27 Міністерства науки і освіти України (правонаступником якого є ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник») до ОСОБА_8, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про виселення з кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 3-4).

На виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області 05.02.2009р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-1611/2008, який 24.10.2010р. виконаний державним виконавцем шляхом фактичного виселення зазначених осіб з кімнат №№ НОМЕР_1-НОМЕР_2, про що надано інформаційну довідку «ВП - спецрозділ» (а.с. 11-12).

Після виселення, ОСОБА_8, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 знову самовільно зайняли кімнати № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (а.с. 22).

У відповідності до ч. 10 ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території.

У відповідності до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Складовою справедливого судового розгляду згідно Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є своєчасне та повне виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Отже, відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати його виконання. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Частиною 11 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону яка діяла на час видачі виконавчого листа № 2-1611/2008, та частиною 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, яка діє на момент звернення із заявою ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» про повторне виселення, передбачено: у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Ані редакцією вказаної норми станом на день виселення відповідачів, ані редакцією на час звернення ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» із заявою про повторне виселення боржників не встановлено заборони або обмеження щодо виконання рішення суду про виселення боржника, який неправомірно займає житлове приміщення, з якого йому належить виселитись, якщо попередньо рішення суду про його виселення виконано, а згодом боржник знову вселився у це приміщення. Визначальною у цій нормі є саме гарантована стягувачу можливість повторного виселення боржника, який знову вселився у приміщення, що мало бути звільнено для стягувача, незалежно від того, в який спосіб боржник був первісно виселений в порядку виконавчого провадження.

Разом з цим, ОСОБА_3 не погоджується з висновками суду першої інстанції та в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що провадження у справі було відкрито за заявою, поданою без додержання вимог ст. 175 ЦПК України та не було сплачено судовий збір.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Статтею 66 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначені найменування документів і дій, за які справляється судовий збір, ставки судового збору та платники судового збору, разом з цим, даним законом не передбачена сплата судового збору за процесуальні заяви про повторне виселення.

Заява про повторне виселення вирішує процедурні питання в суді першої інстанції на стадії виконання судового рішення у зв»язку з вчиненням боржником перешкод, а тому за своїм змістом не є позовною заявою.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що Державний навчальний заклад «Запорізьке Вище професійне училище «Моторбудівник» є правонаступником Вищого професійного училища № 27 Міністерства освіти і науки України.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в матеріалах справи містить копія постанови Верховного Суду від 23.01.2018 року, в якій встановлено, що 29 червня 2010 року відповідно наказу Міністерства освіти і науки України № 643 Вище професійне училище № 27 перейменовано на Державний навчальний заклад «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище».

Згідно наказу Міністерства освіти і науки України № 1023 від 01 листопада 2010 року створено державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» шляхом реорганізації державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» на базі виділеного із складу останнього відокремленого структурного підрозділу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» є правонаступником Державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» в частині прав і обов'язків відокремленого структурного підрозділу (а.с. 6-10).

Тобто факт того, що Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» є правонаступником Вищого професійного училища № 27 встановлено постановою Верховного Суду від 23.01.2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також посилається на те, що оскільки виконавче провадження було закінчено на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження, то відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» не може бути розпочате знов.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У відповідності до ч. 10 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

У зв'язку з зазначеним посилання апелянта на те, що закрите виконавче провадження не може бути розпочате знов, є безпідставними, оскільки спеціальним законом, яким унормовано питання та дії у виконавчому провадженні, передбачено таку можливість у певному обумовленому випадку - повторному вселенні виселених осіб у приміщення, яке слід звільнити за рішення суду на користь стягувача.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 також зазначає, що заявник звернувся до суду з заявою про повторне виселення поза межами загального трирічного строку, встановленого для виконання судового рішення.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Виконавчий лист № 2-1611/2008 було пред'явлено до виконання у встановлений законом строк, на підставі якого було відкрите виконавче провадження № 13188205, яке закінчено за фактом виконання. Отже, річ йдеться не щодо повторно пред»явлення цього виконавчого листа, який ще не виконано, а про поновлення виконавчого провадження на підставі тієї ж спеціальної норми - ч. 10 ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження», застосування якої певним строком не обмежується.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що він та інші особи користувалися приміщенням відкрито, а заявник протягом 8 років без будь-яких підстав не звертався до державного виконавця з заявою про повторне виселення, а тому заявником пропущено строк позовної давності.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що позовна давність - це інститут, який підлягає застосуванню у позовному провадженні при вирішенні спорів.

Між тим, розгляд процесуального питання у відповідності до ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження» не є спором по суті, який розглядається в позовну провадженні, а тому правила про позовну давність на вирішення такого питання не поширюються.

Той факт, що боржники одразу після їх виселення майже одразу повторно вселились у ці ж самі приміщення та мешкають там майже 8 років, не породжує у них будь-яких прав на це приміщення, оскільки таке їх вселення є незаконним, доки рішенням суду не буде доведено зворотнього, або власник приміщення не визнає такого права за боржниками.

У зв'язку з вищезазначеним, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 зазначила, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 336/6873/15-ц за позовом ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» про виселення без надання іншого житлового приміщення з цих же кімнат гуртожитку всіх боржників та інших осіб, які мешкають у вказаних кімнатах разом з ними. Враховуючи, що в заяві ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» про повторне виселення річ йдеться про виселення тих же осіб та з того ж приміщення, суд повинен був застосувати положення ст. 251 ЦК України та зупинити провадження, відкрите за заявою стягувача.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Між тим, заява стягувача про повторне виселення боржників не є спором по суті, на чому наголошувалось вище. Таке питання є наслідком неправомірних дій боржників, вчинених ними після виконання набувшого законної сили рішення суду, яким вже встановлено факт безпідставного зайняття ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_6 кімнат № НОМЕР_1-НОМЕР_2 в гуртожитку, який знаходиться у державній власності та на балансі у стягувача.

Тому розгляд заяви про повторне виселення боржників не залежить від вирішення спору по суті про виселення всіх інших мешканців з цих же самих кімнат, зокрема, і боржників. Навпаки, результат розгляду цієї заяви може вплинути на розгляд спору по суті, якщо заявлених в спорі тих же осіб вже буде виселено в іншому порядку - в порядку виконання набравшого чинності судового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі, оскільки рішення у справі № 336/6873/15-ц не впливає на вирішення даного процесуального питання, що виникло на стадії виконання іншого рішення суду.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у особі представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 28 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: