КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 753/1107/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2619/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника Державної казначейської служби України - Іонової Галини Олександрівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року,

встановив:

у червні 2016 р. позивач звернувся о суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 194 782 грн., яка була йому заподіяна в результаті незаконних дій органу досудового слідства. В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги та просив стягнути моральну шкоду в розмірі 343 195 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року позов було задоволено частково - стягнуто на користь позивача моральну шкоду в розмірі 126 101 грн. з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи.

Представник Державної казначейської служби України - Іонова Г.О. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заступник прокурора Запорізької області Вознюк Ю.М. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Запорізького міського управління Головного управління МВС України в Запорізькій області Нечепуренко В.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання: ОСОБА_3, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, представників Міністерства внутрішніх справ України - ОСОБА_7 та Прокуратури Запорізької області - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що 13.01.2009 відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. 26.01.2009 відносно нього було обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд. 30.01.2009 йому було пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 296 КК України та направлено справу до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2010 р. справу було направлено для проведення додаткового розслідування та залишено запобіжний захід без змін.

Його захисник звертався 11.03.2014 до органу досудового розслідування з приводу проведення досудового розслідування, однак відповіді отримано не було, в зв'язку з чим він звертався до Прокуратури Запорізької області та до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, і лише 07.07.2014 прокурор Ленінського району м. Запоріжжя повідомив, що 22.11.2011 досудове слідство у вказаній кримінальній справі закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК України. Після ознайомлення з постановою 27.10.2014 його захисник дізнався, що 22.11.2011 слідчим СВ Ленінського районного відділення Запорізького міського управління МВС України в Запорізькій області кримінальну справу відносно нього було закрито на підставі стст. 73, 74, 213, п. 2 ст. 6, 214 КПК України. В зв'язку з цим він вважав, що відносно нього застосовано запобіжний захід протягом періоду з 26.01.2009 по 07.07.2014, що позбавляло його можливості відлучатись з місця проживання, визначеного слідчим у м. Запоріжжі, обмежувало його у праві вільного пересування, призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, він позбавлений можливості залишати м. Запоріжжя, хоча він був зареєстрований у м. Києві, не міг спілкуватися з членами своєї сім'ї, крім того він був змушений докладати додаткових зусиль для догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю, від душевних хвилювань через незаконне кримінальне переслідування погіршився стан його здоров'я, він не мав можливості працювати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року позов було задоволено частково - стягнуто на користь позивача моральну шкоду в розмірі 126 101 грн. з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач незаконно перебував під слідством в період з 26.01.2009 по 22.11.2011, що завдало йому моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди суд обчислив в сумі 126 101 грн. за вказаний період виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3 723 грн.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.1176 ЦК України, Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМ України №215 від 15 квітня 2015 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Як видно з матеріалів справи, відносно позивача постановою прокурора Ленінського району м. Запоріжжя було порушено 13.01.2009 кримінальну справу та постановою від 30.01.2009 притягнуто в якості обвинуваченого. 22.11.2011 слідчим СВ Ленінського районного відділення Запорізького міського управління МВС України в Запорізькій області кримінальну справу відносно позивача було закрито на підставі стст. 73, 74, 213, п. 2 ст. 6, 214 КПК України

Згідно з п. 13 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що суму відшкодування моральної шкоди на користь позивача необхідно стягнути з державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Доводи, викладені представником Державної казначейської служби України - Іоновою Г.О. в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Так, апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково застосував мінімальну заробітну плату при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн.

Однак вказане не може бути підставою для зміни рішення суду, оскільки у ОСОБА_3 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відносно ОСОБА_3 було закрито кримінальне провадження через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч. 2 і 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував положення ч.2 та 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», роз'яснення зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України та взяв за основу обрахунку кількість днів перебування позивача під слідством, а також розмір мінімальної заробітної плати, що був встановлений на час розгляду справи і визначив суму відшкодування в мінімальному розмірі.

З цих же підстав є необґрунтованим довід апелянта про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, такий розмір має визначатись з урахуванням вимог розумності і справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок держави, оскільки мінімальний розмір такого відшкодування визначається в ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Дана норма Закону не зобов'язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування.

Також в апеляційній скарзі зазначається, що порушення кримінальної справи відбулось внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання про відсутність вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи, тому з урахуванням інкримінованого позивачу злочину йому було обрано запобіжний захід відповідно до вимог КПК України.

В ч. 1 та 2 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

У випадках, зазначених у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Тому висновок суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_3 у зв'язку з незаконними кримінальним переслідуванням, що завдало позивачу моральної шкоди, є правильним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, однак просить визначити його за період, більший, ніж вказав суд першої інстанції, а саме - до 07.07.2014, коли він дізнався про закриття кримінальної справи, оскільки він вважав, що відносно нього діє запобіжний захід - підписка про невиїзд з м. Запоріжжя.

Однак як сам факт обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1, тоді як він був в той час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 так і факт необізнаності з постановою про закриття відносно нього кримінальної справи 22.11.2011 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до п. 62 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року №68490/1 «Станков проти Болгарії» оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума відшкодування встановлена законом.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам, норми матеріального права були правильно застосовані при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника Державної казначейської служби України - Іонової Галини Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді