Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 621/2116/16-ц

провадження № 61-20128 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - фермерське господарство ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5 - на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року у складі судді Вельможної І. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Пилипчук Н. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фермерського господарства ОСОБА_6 (далі - ФГ ОСОБА_6) про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 3 січня 2005 року між нею та ФГ ОСОБА_6 було укладено договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, площею 3,08 га, кадастровий номер НОМЕР_1, строком на 10 років. Державна реєстрація вказаного договору була проведена 8 листопада 2007 року. 26 липня 2016 року між нею та ФГ ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду, якою строк дії договору оренди було продовжено на 10 років.

Зазначала, що строк дії договору закінчився 3 січня 2015 року, додаткова угода була підписана нею під тиском з боку відповідача, який без її підписання відмовив у виплаті орендної плати за 2016 рік, а з повідомленням про своє бажання скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк орендар до неї не звертався. Користування відповідачем земельною ділянкою після 3 січня 2015 року вважала незаконним.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4, посилаючись на статті 31, 34 Закону України «Про оренду землі», просила суд визнати зазначений вище договір оренди земельної ділянки припиненим з 3 січня 2015 року, повернувши їй вказану земельну ділянку.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після закінчення строку дії договору оренди від 3 січня 2005 року ФГ ОСОБА_6 продовжувало користуватися земельною ділянкою, сплачувати орендну плату, а 26 липня 2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду строком на 10 років, яка позивачем не оспорюється. Тому відповідач на законних підставах користується земельною ділянкою.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - частково задоволено. Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що термін дії укладеного 3 січня 2005 року між ОСОБА_4 та ФГ ОСОБА_6 договору оренди земельної ділянки закінчився 3 січня 2015 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки передбачено набрання ним чинності з моменту підписання та його державної реєстрації, яка відбулася 8 листопада 2007 року. Під час дії спірного договору оренди земельної ділянки між сторонами було укладено додаткову угоду, якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2027 року, відтак, відсутні підстави для визнання його припиненим.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що термін дії укладеного між сторонами 3 січня 2005 року договору оренди закінчився 3 січня 2015 року, оскільки земельну ділянку було передано за актом прийому-передачі в день підписання договору і сторони почали його виконувати. Крім того, відповідач у встановлений статтею 33 Закону України «Про оренду землі» строк з повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк до позивача не звертався, додаткову угоду про продовження строку оренди було укладено після закінчення строку дії договору оренди (після 3 січня 2015 року), а тому користування земельною ділянкою після вказаної дати є незаконним, у зв'язку з чим земельна ділянка підлягає поверненню її власнику.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-422цс17.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення частини першої статті 210 ЦК України, частини першої статті 638 ЦК України, статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», дійшли правильного висновку про те, що згідно з пунктом 5 спірного договору оренди земельна ділянка надається в оренду на строк 10 років; відповідно до пункту 32 договору оренди земельної ділянки він набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Тобто, строк дії спірного договору оренди земельної ділянки починається з моменту державної реєстрації, оскільки при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо початку дії його строку саме з цього моменту.

Посилання касаційної скарги на неправильне застосування судами частини першої та шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» безпідставні, оскільки положення зазначеної статті визначають правові підстави поновлення договору оренди землі, а позивачем заявлені вимоги про визнання договору оренди припиненим з тих підстав, що строк його дії починає перебіг за дати його укладення.

При цьому позивач посилалася на те, що додаткову угоду від 26 липня 2016 року про продовження строку його дії було нею укладено під тиском з боку відповідача, проте вимог про визнання зазначеної додаткової угоди недійсною позивачкою не заявлялось.

У зв'язку з цим відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк