АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 654/778/18 Головуючий в І інстанції Сіянко В.М.
Номер провадження №22-ц/791/1139/2018 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. Херсон

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Полікарпової О.М.
суддів:Воронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарЦвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у складі судді Сіянка В.М. від 29 травня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В

У березні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого йому 28.02.2018 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. та реєстрації права власності цього ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який раніше належав ОСОБА_5 Вказаний будинок йому потрібен для власних потреб, однак користуватися своєю власністю позивач не може, оскільки в ньому на даний час проживають відповідачі, які не бажають добровільно звільнити його. В зв'язку із тим, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком, просив суд виселити їх із даного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 разом з малолітньою ОСОБА_11 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду повністю та постановити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що відповідно до правовстановлюючих документів він є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Згідно із рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 28.05.2015 р., яке частково скасувало рішення Голопристанського районного суду Херсонської області він заборгував позивачу 74868,60 грн. Він намагався домовитися, щоб якось покрити борг частково і позивач йшов йому на зустріч, але потім дізнався, що останній звернувся до виконавчої служби. Згодом йому стало відомо, що його будинок продано з прилюдних торгів позивачу. Про реалізацію вказаного будинку він взагалі не знав та в матеріалах виконавчого провадження не міститься жодних доказів направлення на його адресу виконавчою службою процесуальних документів.

Звертає увагу суду на те, що дозвіл органів опіки та піклування Голопристанської райдержадміністрації Херсонської області про виселення від 15.09.2017 р. було складено ще до подання позову про виселення до суду. При цьому в ньому було зазначено, що дитині є де жити, т.я. її батьки мають житло. Однак залишено поза увагою те, що батьки дитини їздять на заробітки, тому дитина проживає та зареєстрована у спірному будинку. Також ні суд, ні орган опіки та піклування не дали йому можливість ознайомитися з другим висновком-дозволом на виселення з будинку малолітньої дитини.

Крім того, при вирішенні справи судом першої інстанції не було враховано положення Конвенції про права дитини.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлового будинку, між сторонами договір найму житлового приміщення не укладався та з моменту пред'явлення вимоги про виселення відповідачі проживають в спірному будинку незаконно. При вирішенні питання про виселення малолітньої дитини з будинку без надання іншого житлового будинку, суд врахував висновок органу опіки та піклування Голопристанської райдержадміністрації про надання дозволу на усунення перешкод у здійсненні права власності та примусове виселення останньої зі спірного будинку, а також наявність у матері дитини іншого житлового будинку, що їй належить на праві власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів виданого від 28.02.2018 року приватним нотаріусом Маршаловою М.В., ОСОБА_6 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_6 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_5 (а.с.6-7).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Великокардашинської сільської ради, Голопристанського району, Херсонської області №02-29/581 від 07.03.2018 р. у вказаному будинку зареєстровані відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та малолітня дитина ОСОБА_11 (а.с.8).

Звільнити належний позивачу на праві власності будинок та виселитися з нього відповідачі добровільно відмовляються.

За ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Закон надає власнику право звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, який відповідає змісту порушеного права, враховує характер порушення та надає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, на положення якої посилається апелянт, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до статті 176 CK України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

За статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст.18 вказаного Закону, діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до наданого органом опіки та піклування Голопристанської РДА висновку №01-30/214 від 19.04.2018 року про надання дозволу на усунення перешкод у здійсненні права власності та примусове виселення малолітньої дитини ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що попередній власник будинку ОСОБА_5 зареєстрував за вказаною адресою малолітню онуку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 При цьому дитина фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2, в будинку, який на праві договору дарування належить її матері ОСОБА_9 (а.с.57-58).

Факт того, що відповідачці ОСОБА_9, яка є матір'ю малолітньої ОСОБА_11 на праві власності належить зазначений житловий будинок, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11). Тобто право дитини на житло в даному випадку не порушується.

Отже враховуючи, що після припинення права власності ОСОБА_5 на спірний будинок, він та члени його родини разом із малолітньою дитиною продовжують в ньому незаконно проживати та не бажають добровільно виселятися, чим порушують права позивача як законного власника майна, набутого в установленому законом порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених останнім позовних вимог і вважає цей висновок таким, що відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Посилання апелянта на те, що у висновку органу опіки та піклування Голопристанської райдержадміністрації Херсонської області про виселення від 15.09.2017 р., який було складено ще до подання позову до суду, не було зазначено, що батьки дитини їздять на заробітки, а тому дитина проживає та зареєстрована у спірному будинку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дитина забезпечена житлом та відповідач для догляду за дитиною має можливість знаходитись у будинку, який належить на праві власності матері дитини.

Доводи апелянта щодо ненадання йому можливості ознайомитися з другим висновком органу опіки та піклування від 19.04.2018 р. №01-30/214, за яким також надано дозвіл на виселення малолітньої дитини з будинку є неспроможними, так як даний висновок був наданий до суду органом опіки та піклування 15.05.2018 р., а справа розглянута судом 29.05.2018 р. та за цей час скаржник або його представник, які зобов'язані добросовісно користуватися процесуальними правами, мали можливість ознайомитися з ним у суді.

Також є не прийнятними доводи з приводу не врахування судом першої інстанції при виселенні дитини положень Конвенції про права дитини, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 27.08.2018 року.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.П. Воронцова

підпис П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Постанова набрала законної сили 23 серпня 2018 року.

Копія постанови оформлена 27 серпня 2018 року.

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання І.С. Цвєткова