КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 369/5355/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2547/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Усатов Д.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року,

встановив:

у травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними рішення десятої сесії 7-го скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 липня 2016 року про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 в с.Крюківщина, а також рішення від 21 січня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою даної земельної ділянки третій особі ОСОБА_4 та від 18 серпня 2016 року про затвердження вказаного проекту.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області просив у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, оскільки земельну ділянку площею 0,115 га. по АДРЕСА_2 у с. Крюківщина було передано у власність ОСОБА_4 рішенням сесії Крюківщинської сільської ради від 18 серпня 2016 року відповідно до вимог закону, і ця ділянка не є ділянкою, якою користується ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з ОСОБА_7 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1995 року по 2002 рік. У вказаний період ними було придбано по ? частині будинку АДРЕСА_1 у с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, а на підставі рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 75/16 від 25 жовтня 2001 року отримано у спільне користування земельну ділянку 0,24 га для обслуговування вказаного будинку. У лютому 2016 року вона звернулась до відповідача з вимогою про надання дозволу для розроблення проекту землеустрою, однак Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 липня 2016 року їй було відмовлено, а Рішенням від 18 серпня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення частини спірної земельної ділянки площею 0,1117 га третій особі у справі ОСОБА_4 Позивач зазначала, що вказані рішення є незаконними та прийнятими відповідачем із порушенням норм чинного законодавства, у зв'язку з чим просила скасувати їх.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її права користування спірною земельною ділянкою площею 0,24 га та не наведено належних обставин, за яких оспорювані рішення були прийняті з порушенням норм чинного законодавства. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 12, 116, 118, 140, 153 ЗК України, ст. 373 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що вона є власником ? частини жилого будинку, який знаходитися на спірній земельній ділянці, право власності на земельну ділянку не було зареєстроване з причин, незалежних від неї, а право власності на іншу ? частину вказаного будинку зареєстровано за Крюківщинською сільською радою у листопаді 2017 року, тоді як оскаржувані рішення прийняті ще до цього - у 2016 році. Крім того, апелянт посилалась на те, що частину належної їй на праві користування ділянки було виділено третій особі - ОСОБА_4 за відсутності у неї права власності на частину будинку, а також зазначала, що на виділеній ОСОБА_4 частині ділянки знаходяться належні їй огорожа та ворота, якими вона позбавлена можливості користуватися. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, були предметом перевірки під час розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Положеннями ст. 12 ЗК України визначено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ,міст.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 6 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, частиною 1 якої визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом 7 ст. 118 Земельного Кодексу України встановлено, що уповноважений орган розглядає відповідне клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом 9 вказаної статті визначено, що відповідний орган у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

При зверненні до суду з позовом позивач посилалась на те, що Рішенням Виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради від 25 жовтня 2001 року їй та ОСОБА_8 було надано у спільне користування земельну ділянку площею 0,24 га для обслуговування будинку за адресою: с.Крюківщина, АДРЕСА_3.

Статтею 22 ЗК України у редакції, яка діяла на момент прийняття вказаного рішення, визначено, що право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з положеннями ст. 23 ЗК України у вказаній редакції право власності або право постійного користування посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Разом з тим, доказів про те, що право користування позивача спірною земельною ділянкою було зареєстроване у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

Апелянт посилалась на те, що її право користування земельною ділянкою є похідним від права власності на ? частину будинку, яка не виділена в натурі до цього часу, і тому вона має право як обирати якою частиною ділянки вона буде користуватись, так і право на передачу якої у її власність. Однак передачею у власність ОСОБА_4 частини земельної ділянки площею 0,1117 га, на якій відсутні будь-які належні ОСОБА_3 споруди, і це не обмежує її прав щодо користування всім будинком та не позбавляє права на отримання іншої частини ділянки у власність.

Звертаючись до Крюківщинської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою 05.02.2016 ОСОБА_3 взагалі не зазначала, яка саме площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та яку вона має намір отримати у постійне користування (а/с 23 т. 1). Натомість ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки площею 0,115 га за вказаною вище адресою рішенням Крюківщинської сільської ради від 21 січня 2016 року.

Посилання позивача на те, що частина будинку, яка перебуває у її власності не виділена в натурі, а тому питання про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки не може розглядатись, не може бути підставою для задоволення її позовних вимог, оскільки після отримання у власність ? будинку та у спільне користування земельної ділянки, вона не зареєструвала таке право у встановленому законом порядку і кадастровий номер ділянці присвоєно не було.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді