Єдиний унікальний номер: 448/1614/17
Провадження № 2/448/409/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17.05.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі Шегинській Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Мостиська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті баби позивачів ОСОБА_4, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилось спадкове майно - земельна ділянка площею 1,64 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташована на території Золотковицької сільської ради Мостиського району відповідно до списку осіб, які мають право на середню земельну частку, затвердженого відповідною ухвалою Золотковицької сільської ради Мостиського району.

Зазначає, що спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, успадкувала її дочка, мати позивачів по справі, - ОСОБА_5 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Вказує, що спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, однак ще за життя усе своє майно, в тому числі спірну земельну ділянку, заповіла саме позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Останні у встановленому законом порядку прийняли вказану спадщину, проте через відсутність правовстановлюючих документів про право власності на зазначену земельну ділянку позбавлені можливості реалізувати та оформити свої спадкові права в позасудовому порядку.

З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачами в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті їх матері ОСОБА_5, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_5

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, однак в матеріалах справи міститься Договір про надання правової допомоги, згідно якого їх інтереси представлятиме представник - адвокат ОСОБА_3 Також в матеріалах справи міститься заява адвоката ОСОБА_3, в якій такий зазначає, що підтримує позовні вимоги своїх довірителів, просить розглядати справу за наявними матеріалами та без його (представника) участі.

Представник відповідача - Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не з'явилася, проте подала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності та проти позову не заперечує.

Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте надіслав копію сторінок спадкової справи №98/2014, заведеної після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, та заяву-повідомлення, в якій зазначив, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в нотаріальній конторі не заводилися. Просив слухати дану справу у його (представника) відсутності.

Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 N7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із п.2 вказаного Указу, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката ( Указ Президента України від 10 листопада 1994року №666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»).

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК (2768-14).

Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК (435-15), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону «Про колективне сільськогосподарське підприємство» держава гарантує додержання прав і законних інтересів підприємства та його членів.

Статтею 3 Указу Президента України за №666/94 від 10.11.1994року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом успадкування.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай),також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Судом встановлено, що баба позивачів - ОСОБА_4 була членом КСП ім.Сагайдачного Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області.

Щодо процесу роздержавлення і приватизації земель КСП ім.Сагайдачного на території Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, то згідно протоколу загальних зборів уповноважених (членів) згаданого КСП Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області від 05.04.1996р. було схвалено проект роздержавлення і приватизації земель КСП ім.Сагайдачного, визначено кількість осіб, які мають право на середню земельну частку та розмір середньої земельної частки. Ухвалою ІІІ сесії ІІ-го скликання Золотковицької сільської ради №4 від 16.06.1995р. затверджено списки осіб, які мають право на середню земельну частку та відповідно розміри таких часток. Із копії вказаного списку осіб, що наявний в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, набула право на середню земельну частку розміром 1,04 га із земель КСП ім.Сагайдачного. Однак за життя така не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно із ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.

Отже, оскільки спадкодавець ОСОБА_4 померла у 1997 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року.

До складу спадщини ОСОБА_4 входить право власності на зазначену вище земельну ділянку (право на середню земельну частку) площею 1,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташовану на території Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області.

Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_4 за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом.

Саме дочка спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги спадкування за законом у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, за № 1371 від 06.09.2017р. після смерті ОСОБА_4 в управління її спадковим майном вступила саме ОСОБА_5, яка доглядала за житловим будинком, проводила поточні ремонти, обробляла земельну ділянку. Тобто, в силу ст. 549 ЦК УРСР, ОСОБА_5 прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що належало спадкодавцеві.

Як вбачається із повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори від 27.12.2017р. після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкова справа не заводилась.

Підсумовуючи, суд вважає, що належну спадкодавцю ОСОБА_4 спірну земельну ділянку успадкувала саме ОСОБА_5, матір позивачів по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 відкрилася спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5.

Спадкодавець ОСОБА_5 за життя розпорядилася усім своїм майном, склавши 16.01.2007р. заповіт на ім'я синів ОСОБА_2 та ОСОБА_1, позивачів по справі.

У встановлений законом строк, а саме 19.03.2014р. позивач ОСОБА_2 звернувся до Мостиської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_5

Як убачається з матеріалів спадкової справи №98/2014, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, за №582 ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1. На час смерті ОСОБА_5 разом з нею за вказаною адресою був зареєстрований та постійно проживав її син ОСОБА_1

Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України, позивач ОСОБА_1 не заявив про відмову від даної спадщини.

Тобто, в силу ст.1268 ЦК України, позивач ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5

З копії спадкової справи за №98/2014 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 18.12.2017р. №50332278, відомо, що саме позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого Золотковицькою сільською радою Мостиського району Львівської області 16.01.2007р. за реєстром №2, є спадкоємцями в рівних частках зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5

В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв'язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією витягу з протоколу загальних зборів уповноважених (членів) КСП ім.Сагайдачного Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області від 05.04.1996р.; копією ухвали ІІІ сесії ІІ-го скликання Золотковицької сільської ради №4 від 16.06.1995р. та копією списку осіб, які мали право на середню земельну частку; копіями свідоцтв про смерть спадкодавців ОСОБА_4 та ОСОБА_5; листом-повідомленням з Мостиської державної нотаріальної контори від 27.12.2017р. №01-16/888; копією спадкової справи №98/2014 на 5-ти арк.; копіями паспортів та свідоцтв про народження позивачів по справі; іншими матеріалами справи.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Оскільки у зв'язку з вищевикладеними обставинами питання про право позивачів на спірне майно (земельну ділянку) не може бути вирішено в позасудовому порядку, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання за ними (позивачами) права власності на вищевказане майно.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положення ст.ст.81, 131 ЗК України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування.

Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням його цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Пленум Верховного Суду України в Постанові 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси (ч.1 ст.3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або попорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Крім того, Верховний Суд України у листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет і підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, зокрема того, що судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 була членом КСП ім.Сагайдачного на території Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області та фактично мала право на середню змелену частку (пай) із земель вказаного КСП, хоча і не отримала відповідного документу на таке право; право на земельну частку (пай) може бути об'єктом успадкування та таке після смерті ОСОБА_4 успадкувала її дочка ОСОБА_5; позивачі є спадкоємцями за заповітом спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_5; вони у передбачений законом спосіб (строк і порядок) прийняли дану спадщину, однак правовстановлюючі документи на спірне майно відсутні, суд приходить до висновку, що обраний позивачами спосіб захисту своїх порушених прав як визнання за ними права власності на спадкове майно є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самих порушених прав позивачів, а тому може бути застосований судом.

Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами права власності на спірну земельну ділянку (права на земельну частку (пай)) в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла 20.05.2013р.

При цьому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Так, позивачі просять визнати за ними в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку (земельну частку) площею 1,64 га. Однак, як вбачається з наданих ними доказів (документів), зокрема із списку осіб, які мають право на середню земельну частку із земель КСП ім.Сагайдачного згідно з додатком 1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка розміщена в цьому списку під номером 296, мала право на середню земельну частку розміром 1,04 га, а не 1,64 га, як зазначено в позовній заяві. Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження права ОСОБА_4 на середню земельну частку площею саме 1,64 га позивачами не надано та судом не здобуто.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Мостиська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності по 1/2 частині на земельну ділянку площею 1,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель колишнього КСП «Імені Сагайдачного» Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області за рахунок вільних земель на території Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак