Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/25718/17

провадження № 61-1482св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у складі судді Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ») про зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що в липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з іншим позовом доПАТ «АКПІБ» про стягнення коштів, посилаючись на те, що на підставі укладеного договору-анкети від 16 грудня 2015 року ОСОБА_2 розмістила на рахунку ПАТ «АКПІБ» банківський вклад у розмірі 4 358,13 Євро строком 180 днів за відсотковою ставкою 9 % річних з кінцевим терміном повернення вкладу разом з нарахованими відсотками 13 червня 2016 року. Проте, 13 червня 2016 року на вимогу позивача про повернення суми вкладу та закриття поточного рахунку ПАТ «АКПІБ» відмовив. Грошовий вклад у розмірі 4 358,13 Євро разом з нарахованими відсотками у розмірі 154,13 Євро ПАТ «АКПІБ» повернув позивачу 26 серпня 2016 року, порушивши таким чином зобов'язання з повернення вкладу. Враховуючи вказане ОСОБА_2 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року позов задоволено частково та стягнуто з ПАТ «АКПІБ» на користь ОСОБА_2 відсотки за користування вкладом у розмірі 85,67 Євро, 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 28,56 Євро, пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 10 423,32 Євро. Стягнуто з ПАТ «АКПІБ» в доход держави судовий збір у розмірі 2 986, 97 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року змінено. Зменшено розмір відсотків за користування вкладом з 87,65 Євро до 82,74 Євро та визначено розмір пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 295 459,43 грн замість 10 423,32 Євро. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі, зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі (№ 761/26293/16-ц ). На виконання вказаної ухвали, за заявою відповідача постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 03 квітня 2017 року зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні у справі № 761/26293/16-ц.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_2 зазначила, що вказані обставини зумовили порушення її конституційного права на виконання судового рішення, яке ухвалено на її користь та набрало законної сили, а також охоронюваного законом інтересу, що полягає у забезпеченні виконання цього судового рішення, у разі настання обставин, які можуть унеможливити його виконання. Позивач вказувала, що Національним Банком України ПАТ «АКПІБ» віднесено до категорії проблемних, що в силу положень пункту 2 частини п'ятої статті 36, пункту 7 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зумовить зняття арешту з майна відповідача, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження по справі № 761/26293/16?ц.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд зобов'язати

ПАТ «АКПІБ» внести на депозитний рахунок суду кошти у розмірі стягнення за рішенням суду у справі № 761/26293/16-ц, а саме у сумі 298 796,17 грн до вирішення судом касаційної інстанції справи № 761/26293/16-ц за касаційними скаргами сторін та за наслідками касаційного перегляду справи № 761/26293/16-ц перерахувати внесені відповідачем кошти з депозитного рахунку суду на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування позивачу повністю або частково, та/або повернути ці кошти на рахунок відповідача повністю або частково, відповідно до змісту судового рішення суду касаційної інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частина друга статті 386 ЦК України, на яку вказує позивач, встановлює превентивний захист права власності та передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що власник може звернутися до суду за захистом права власності, що реально, а не потенційно (теоретично) може бути порушене у майбутньому для запобігання такому порушенню.

Наведені позивачем обставини, що відповідно до постанови Національного банку України від 07 червня 2016 року відповідача віднесено до категорії проблемних не можуть свідчити про безумовну та реальну можливість в будь-який момент віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних, адже доказів того, що Національним банком України після спливу 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних було прийнято рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, як то передбачено статтею 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність», матеріали справи не містять.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржила його до Апеляційного суду міста Києва.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2017 року визнано неподаною та повернено особі, яка її подала на підставі частини другої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали).

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків скарги, шляхом подання до суду оригіналу документу про сплату судового збору в сумі

704 грн. Позивач зазначену ухвалу апеляційного суду отримала, проте вимоги апеляційного суду не виконала, тому наявні правові підстави для застосування вимог статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення ухвали апеляційного суду). Крім того, апеляційний суд виходив із того, що зі змісту статті 3 Закону України «Про судовий збір», як за подання позовної заяви, так і за подання апеляційної скарги справляється судовий збір. При цьому, в статті 4 цього Закону не передбачено такого розміру ставки судового збору, як «0».

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду,

ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи скаржнику, позбавив позивача права на доступ до правосуддя, яке гарантоване статтями 8, 55, 129 Конституції України. ОСОБА_2 вказувала, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду від відповідача не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року, у справі № 761/26293/16-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «АКПІБ» про стягнення коштів задоволено частково, а саме: стягнуто з ПАТ «АКПІБ» на користь ОСОБА_2 відсотки за користування вкладом у розмірі 85,67 Євро, 3% річних за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 28,56 Євро та пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 10 423,32 Євро.

В подальшому вищенаведене рішення було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року шляхом зменшення розміру відсотків за користування вкладом з 87,65 Євро до 82,74 Євро та визначення розміру пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 295 459,43 грн замість 10 423,32 Євро.

Відповідач, не погоджуючись з вищенаведеними рішеннями, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій одночасно просив поновити строк на касаційне оскарження та зупинити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року вимоги ПАТ «АКПІБ» задоволено, строк на касаційне оскарження вказаних рішень було поновлено, а їх виконання зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

Обґрунтовуючи підстави і мотиви цивільного позову у цій справі,

ОСОБА_2 вказувала на те, що зупинення виконання рішення суду касаційної інстанції може вплинути на її право отримати грошові кошти, стягнуті на її користь за рішенням Апеляційного суду міста Києва

від 25 січня 2017 року, тому просила зобов'язати банк перерахувати вказані кошти на депозитний рахунок суду, а далі - на депозитний рахунок Державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування позивачу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (частина перша статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Як вбачаєтсья з позовних вимог ОСОБА_2 предметом позову є захист права на виконання судових рішень, які набрали законної сили, та охоронюваний законом інтерес, який полягає в забезпеченні виконання цих рішень шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні превентивні дії в цілях запобігання, на її думку, передбачуваному порушенню ним права власності на майно.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Віднесення правовідносин до того чи іншого виду в теорії цивільного права відбувається за ознаками суб'єктів цих правовідносин та змісту правовідносин.

За змістом позовних вимог у даній справі, між сторонами не виникло зобов'язальних правовідносин, тому позивач ОСОБА_2 не є споживачем фінансових послуг у розумінні пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Обраний позивачем спосіб захисту свого права не пов'язаний із придбанням, замовленням, використанням або наміром придбати чи замовити продукцію для особистих потреб або обов'язком банку надати такі послуги.

Правове регулювання виконання судових рішень у цивільних справах здійснюється нормами Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що обов'язок сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги не може розцінюватися ні як звуження гарантованих Конституцією України прав і свобод, ні як створення перешкод у доступі до правосуддя, оскільки положеннями Конституції України передбачено, що закони та інші нормативні акти приймаються на її основі і їй відповідають. Норми Закону України «Про судовий збір» не визнані неконституційними, є діють на всій території України, а тому підлягають застосуванню до правовідносин, які цим Законом врегульовані. Підстави і предмет позову в цій справі не свідчать про наявність правових підстав для застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» щодо вимог про сплату судового збору при зверненні із апеляційною скаргою, оскільки ОСОБА_2 не є споживачем товарів, робіт і послуг і цій справі.

Враховуючи вказане, вимоги апеляційного суду щодо сплати позивачем

110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги при зверненні з апеляційною скаргою є обґрунтованими і законними.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська
С. П. Штелик