ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/5127/17

Номер провадження 22-ц/788/528/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року в складі судді Бурди Б.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 08 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, еквівалентної 8000 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 293,42 грн.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 31 травня 2017 року ОСОБА_3 отримав від нього у позику 210000 грн., еквівалентні 8000 дол. США, та зобов'язався повернути ці кошти до 01 вересня 2017 року, про що склав розписку, однак, кошти у строк не повернув. Вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, має повернути борг з урахуванням 3% річних.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 210293,42 грн. боргу та 2102,93 грн. на відшкодування понесених по справі судових витрат.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю вимог.

ОСОБА_3 з вказаним рішенням суду не погодився і, посилаючись на неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що суд не встановив справжню правову природу розписки від 31 травня 2017 року, як і не встановив обставин, за яких цей документ міг бути складений. Також суд не встановив обставин того, чи дійсно боргова розписка написана та підписана відповідачем.

25 квітня 2018 року від представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник вказав, що передані відповідачу 31 травня 2017 року грошові кошти в сумі 210000 грн залишились не повернуті до 01 вересня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки, яка зберігається у позивача, у зв'язку з чим суд дійшов вірного висновку про стягнення цих коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_2, який заперечував проти скарги та просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 31 травня 2017 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 210000 грн, еквівалентних 8000 дол. США, як зазначено у відповідній розписці, та зобов'язався повернути ці кошти до 01 вересня 2017 року (а.с. 7).

Зазначені обставини підтверджуються копією розписки ОСОБА_3 від 31 травня 2017 року, оригінал якої, як встановив суд першої інстанції, зберігається у позивача ОСОБА_1 та яка надавалась позивачем для огляду суду.

08 вересня 2017 року позивач надіслав відповідачу поштою вимогу про повернення 210000 грн на його банківський рахунок у п'ятиденний строк з дня отримання вимоги (а.с. 8, 9), яку, як вбачається з даних сайту «Укрпошти» за ідентифікатором поштового відправлення № 207, відповідач не отримав (а.с. 71).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт отримання відповідачем у борг від позивача 210000 грн. і зобов'язання повернути ці кошти до 01 вересня 2017 року підтверджений оригіналом розписки, яка зберігається у позивача. Оскільки ОСОБА_3 не виконав зобов'язання, тому суд стягнув з нього на користь позивача суму позики та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання, відмовивши у задоволенні вимоги про стягнення боргу в еквівалентній 8000 дол. США сумі за офіційним курсом валют на день ухвалення рішення.

В частині щодо незадоволення в повному обсязі рішення суду не оскаржується.

Переглядаючи рішення суду в оскарженій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для підтвердження або спростування обставин написання та підписання ним 31 травня 2017 року розписки про отримання від ОСОБА_1 у позику 210000 грн., еквівалентних 8000 дол. США, та про зобов'язання повернути ці кошти до 01 вересня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року у даній справі призначалась судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, а провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено.

При цьому, як зазначено в ухвалі суду, оплата за проведення експертизи була покладена на ОСОБА_3, про що він сам просив у відповідній заяві.

13 червня 2018 року та 30 липня 2018 року до апеляційного суду надійшли повідомлення головного судового експерта сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Рєзнік Л.О. про неможливість проведення судової експертизи внаслідок недостатності порівняльного матеріалу (першого разу) та у зв'язку з несплатою вартості її виконання (вдруге).

За результатами розгляду першого повідомлення вказівки експерта були виконані і ухвалою апеляційного суду від 22 червня 2018 року справа повторно була направлена на почеркознавчу експертизу, а провадження в ній було зупинено, а під час розгляду наступного повідомлення експерта 21 серпня 2018 року відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що він сам вказав у повідомленні від 21 серпня 2018 року, в якому просив відкласти розгляд справи, не надавши, при цьому, доказів щодо поважності причин не прибуття в судове засідання та стосовно оплати проведення експертизи.

Колегія суддів розцінила вказану поведінку відповідача як ухилення від участі в експертизі, ураховуючи, що він не оплатив її вартість та не надав суду доказів про оплату, якщо без цього провести експертизу неможливо, що вбачається з повідомлення експерта і ґрунтується на вимогах ст. 109 ЦПК України, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд даної справи без участі відповідача, відмовивши у визнанні того факту, що надана позивачем розписка від 31 травня 2017 року стосовно отримання ОСОБА_3 позики в сумі 210000 грн, що на той період було еквівалентно 8000 доларів США, не написана і не підписана відповідачем.

Виходячи з вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем 31 травня 2017 року був укладений договір позики, а строк повернення грошових коштів був встановлений до 01 вересня 2017 року, тому, порушивши зобов'язання, позичальник має обов'язок повернути суму боргу, у зв'язку з чим суд правильно стягнув суму боргу.

Доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не встановив обставин щодо написання та підписання відповідачем розписки є безпідставними, оскільки позивач надав суду першої інстанції для огляду оригінал розписки, тобто, підтвердив факт укладення договору позики та неповернення у встановлений строк взятих у борг грошових коштів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 31 травня 2017 року він не складав та не підписував боргову розписку. Питання про призначення судової почеркознавчої експертизи хоча і було порушено в суді апеляційної інстанції за ініціативи відповідача, проте, останній не сплатив її вартість, тим самим, ухилився від участі в ній, тому експертиза не була проведена.

З вимогами про визнання недійсним договору позики відповідач також не звертався.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не була з'ясована справжня правова природа боргової розписки, відповідач, при цьому, не вказував, а яка ж, на його думку, насправді була мета написання ним розписки.

З рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення виконання ним грошового зобов'язання у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, тобто, з 02 вересня 2017 року по 18 вересня 2017 року у сумі 293,42 грн., колегія суддів також погоджується.

Так, вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем вірно розраховано, що 3% річних від 210000 грн, повернення яких прострочене на 17 днів, складає 293,42 грн.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованим і законним висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_3 і стягнення з останнього на користь позивача 210293 грн 42 коп. боргу.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідача на його користь 5000 грн у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, то виходячи з вимог ст.ст. 133, 137 та 141 ЦПК України та враховуючи принципи співмірності витрат і пропорційності предмета спору з урахуванням ціни позову, а також недоведення відповідачем обставин стосовно неспівмірності витрат, як того вимагає ч. 6 ст. 137 ЦПК України, тому колегія суддів вважає можливим погодитись із заявленою сумою стягнення вказаних витрат.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 грудня 2017 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І.Криворотенко

О.І.Собина