ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Суми

Справа №585/1541/17

Номер провадження 22-ц/788/1041/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Машини І.М. у приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», який уточнив в ході судового розгляду справи і остаточно свої вимоги мотивував тим, що в результаті ДТП, яка сталася 26 грудня 2015 року за участю автомобіля марки Skoda, який належить ОСОБА_1 та автомобіля марки Nissan, що належить ОСОБА_3, позивачу завдана майнова шкода, яка складається з витрат на ремонт пошкодженого транспортного засобу, витрат на лікування та моральна шкода. Винним у вчиненні ДТП було визнано відповідача у справі ОСОБА_3 і його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП. Позивачем на відновлення пошкодженого транспортного засобу фактично було витрачено 37804 грн. ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в добровільного порядку сплатила 14124 грн 68 коп. страхового відшкодування. Також зазначав, що внаслідок ДТП він отримав тілесні ушкодження і перебував на стаціонарному лікування і ним було витрачено кошти на придбання ліків в загальній сумі 1709 грн 89 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 5723 грн 50 коп. на відновлення пошкодженого майна та 1709 грн 89 коп. на відшкодування витрат на лікування, та з ОСОБА_3 30370 грн 61 коп. на відшкодування майнової шкоди та 5000 грн - моральної.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 квітня 2018 року на часткове задоволення вказаного позову стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимоги відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 травня 2018 року постановлено витрати по сплаті судового збору компенсувати за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цих вимог, з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, поверхового з'ясування судом обставин справи.

При цьому вказує, що суд, за відсутності належних та допустимих засобів доказування, безпідставно вважав, що тілесні ушкодження, зокрема, струс головного мозку, позивач зазнав унаслідок ДТП, про яку йде мова у даній справі.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, думку відповідача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що 26 грудня 2015 року близько 16 год. 40 хв. ОСОБА_3, рухаючись по вул. Горького в м. Ромни, керував транспортним засобом марки «Nissan Prima Star», реєстраційний номер НОМЕР_1 в стані алкогольного сп'яніння та під час руху здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «SKODA Felicia», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст 124 , ч.1 ст. 130 КУпАП (а. с. 5-6).

Цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», поліс АЕ/3496676 від 10 серпня 2015 року. За цим полісом сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну становить 50000 грн., розмір франшизи - 510 грн (а. с. 99).

28 та 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали повідомлення про ДТП, яке сталося 26 грудня 2015 року (а. с. 100, 101).

Відповідач ПАТ «НАСК «Оранта», керуючись вимогами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», наявними матеріалами, визнав випадок страховим, склав страховий акт, згідно якого сума страхового відшкодування, яка підлягає сплаті позивачу, склала 14124 грн 68 коп., яка і була виплачена позивачу 23 листопада 2016 року в сумі 14124 грн 68 коп. (з вирахуванням франшизи - 510 грн.) (а. с. 98, 103).

Згідно з висновком № 002/2017 автотоварознавчого дослідження, зробленого на замовлення представника власника ОСОБА_4 та складеного судовим експертом 21 січня 2017 року оцінка збитку, завданого власникові автомобіля марки «SKODA Felicia», внаслідок вищевказаної ДТП, станом на 20 січня 2017 року, склала 19848 грн 18 коп. (а. с. 14-23).

Позивачем для відновлення належного стану автомобіля, як убачається з накладних від 05 та 07 червня 2017 року, актів прийому-передачі виконаних робіт по фарбуванню та ремонту автомобіля, були понесені матеріальні витрати на загальну суму 37 804 грн (а. с. 119-123).

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України унормовано, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. ст. 6, 9 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, у межах якої останній зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування щодо умов договору.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ч. 1 ст. 1194 ЦК).

Звідси, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідачів про відшкодування майнової шкоди і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.

Таким чином, рішення місцевого суду оскаржується відповідачем лише в частині задоволенні позовних вимог до нього про відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди рішення місцевого суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч.3 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішення вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пунктах 1, 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 23 ЦК).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом вірно установлено, що ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження, у зв'язку з якими лікувався, що підтверджується випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, згідно з якою ОСОБА_1 27 грудня 2015 року (на наступний день після події) було направлено на стаціонарне лікування з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, та мед картою стаціонарного хворого неврологічного відділення (а. с. 24, 25).

З висновку автотоварознавчого дослідження вбачається, що внаслідок зіткнення автомобілів механічних пошкоджень зазнала ліва частина автомобіля позивача ОСОБА_1 і керував даним автомобілем безпосередньо сам позивач, а отже госпіталізація його протягом доби з часу ДТП до лікувального закладу з вищезазначеними діагнозом не викликає сумнівів у наявності причинного зв'язку між ДТП та отриманими позивачем ушкодженнями.

Належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем надано не було.

Крім того, місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_1 зазнав душевних переживань також і внаслідок неможливості, через пошкодження його майна, тривалий час користуватися своїм автомобілем, що потягло за собою тривалі зміни у його житті.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно поклав на ОСОБА_3, з вини якого сталося вищевказане ДТП та була заподіяна шкода, обов'язок з приводу відшкодування моральної шкоди.

При цьому, розмір такої шкоди вірно визначений судом, виходячи з характеру правопорушення, глибини і тривалості фізичних та душевних страждань, а також принципів розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміні чи скасування оскаржуваної частини рішення суду, ухваленого судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 квітня 2018 року у даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення виготовлене 22 серпня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

С. Г. Хвостик

: