Головуючий в 1 інстанції Папаценко П.І.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2018 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Пономарьової О.М., Попової С.А.

секретар Тулянкіна М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування майнової шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2012 року до Жовтневого районного суду м.Маріуполя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «КБ» «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочинними діями посадових осіб, який просив суд стягнути з ПАТ «КБ» «ПриватБанк» на його користь 3 196 000,00 грн. матеріальної шкоди, що є еквівалентом 400 000 доларів США., за курсом, встановленим НБУ на день подання позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на ст. 441 ЦК України (в редакції 1963 року) і ч.1 ст.1172 ЦК України (в редакції 2003 року), зазначив, що 24.09.2001 року він передав до каси Маріупольської філії ПАТ «КБ «ПриватБанк» 400 000 доларів США для їх зарахування на депозитний рахунок його та доньки - ОСОБА_6 строком на шість місяців зі сплатою 24 відсотків річних, тобто по 200 000 доларів США на кожного. На підтвердження отримання банком вказаної суми грошових коштів головний бухгалтер банку ОСОБА_5 надала йому прибутковий касовий ордер №14 від 24.09.2001 року, нею підписаний, виписаний на його ім'я на суму 400 000 доларів США. Разом з цим між ним та банком був укладений договір про спеціальний строковий вклад №791 від 26.09.2001 року, який був підписаний директором Маріупольської філії банку ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності Голови правління ПАТ «КБ «ПриватБанк» №3878 від 26.10.2000 року. Із постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 7.06.2006 року, якою до ОСОБА_5 застосовані примусові заходи медичного характеру, вбачається, що належні йому грошові кошти в сумі 400 000 доларів США директор Маріупольської філії ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 і головний бухгалтером ОСОБА_5 до каси банку не внесли, а присвоїли собі. В рамках розслідування кримінальної справи №67-818 було зроблено почеркознавчу експертизу прибуткового касового ордеру №14 від 24.09.2001 року. Згідно висновку експерта №156 від 4.04.2002 року встановлено, що «підпис у прибутковому касовому ордері №14 від 24.09.2001 року у графі «Контролер» виконаний головним бухгалтером МФ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5, інші підписи належать невідомим особам. Зазначене вказує на наявність причинного зв'язку між діями ОСОБА_4, ОСОБА_5 під час виконання ними службових обов'язків та спричиненою йому матеріальною шкодою в сумі 400 000 доларів США.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.01.2013 року до участі у судовому розгляді цивільній справі за позовом ОСОБА_1 від 21.11.2012 року залучені треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 5.11.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволені частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 4 254 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги задоволені частково за вимогами ст.441 ЦК УРСР, за наявності договору №791, укладеного між позивачем та відповідачем, прибуткового касового ордеру №14 від 24.09.2001 року та обставин встановлених за постановами Ленінського районного суду м.Донецька від 3.03.2005 року та 7.06.2006 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 18.02.2016 року, апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» відхилена, рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 5.11.2015 року залишено без змін, суд першої інстанції помилково посилався на вимоги ст.441 ЦК України в редакції 1963 року, тоді як стягуючи вказану суму суд фактично виходив з договору строкового вкладу, який був укладений між банком та позивачем. В даному випадку суд вірно посилався на договірні відносини між ОСОБА_1 та Банком, тому слід було правильно застосувати вимоги матеріального закону, який регулював правовідносини на момент виникнення права, а саме ст.6 ЦК України (1963 року), в якій вказано, що цивільне право охороняється законом; ст.161 ЦК України (1963 року) в якій зазначено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений договором строк; ст.384 ЦК України (1963 року), в якій вказано, що громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами. Оскільки суд вірно вирішив справу по суті, з урахуванням встановлених фактичних обставин по справі, тому апеляційний суд вважає можливим погодитись з рішенням суду.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 5.11.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18.02.2016 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з таких підстав. Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що між ОСОБА_1 та Маріупольською філією ЗАТ КБ «Приватбанк» 26.09.2001 року укладено договір №791 про спеціальний строковий вклад на суму 200 000 доларів США з нарахуванням на неї 24% річних та терміном дії 6 місяців. Даний договір підписаний директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності голови правління ЗАТ КБ «Приватбанк» від 26.10.2000 року №3878. З прибуткового касового ордеру від 24.09.2001 року №14 вбачається, що ОСОБА_1 вніс у касу Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» 400 000 доларів США. Згідно акту КРВ у м.Маріуполі від 2.04.2002 року документальною перевіркою фінансової діяльності ПАТ КБ «Приватбанк» було встановлено, що документи, які підтверджують надходження коштів у сумі 400000 доларів США від позивача відсутні. Як вбачається з постанови Ленінського районного суду м.Донецька від 3.03.2005 року та 7.06.2006 року головний бухгалтер Маріупольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 за попередньою змовою з керівником цього банку ОСОБА_4 вчинила службові злочини, які полягали у тому, що зазначені особи розробили та склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, який не відповідав типовим бланкам, затвердженим ЗАТ КБ «Приватбанк» наказами від 22.09.1997 року №719 та від 30.11.2000 року №1278, і використовуючи його для укладення договору з ОСОБА_1 незаконним шляхом отримали від нього грошові кошти, які в касу ПАТ КБ «Приватбанк» не надійшли, чим завдали ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 200 000 доларів США. Однак з висновками судів повністю погодитись не можна, оскільки суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а апеляційний суд правильно посилаючись на положення ст.6,161,384 УРСР, Правила здійснення депозитних операцій для банківських депозитів не прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29.10.2014 року у справі №6-118цс14, у відповідності до якої письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який приймав готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. При новому розгляді справи судам слід прийняти до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 29.10,2014 року у справі №6-118цс14 та від 6.04.2016 року у справі №6-352цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Під час наступного судового розгляду у цивільній справі №0519/12689/2012 позивач ОСОБА_1 надав суду ряд заяв про уточнення позовних вимог:

- від 2.12.2016 року, просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь майнову шкоду завдану неправомірними діями працівників банку у розмірі 400 000 доларів США, що станом на 2.12.2016 року відповідно до курсу НБУ, становить 10 2555 283,6грн.

- від 2.02.2017 року, просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь: майнову шкоду завдану неправомірними діями працівників банку у розмірі 200 000 доларів США, що станом на 2.02.2017 року відповідно до курсу НБУ, становить 5 398 000,00 грн.; на підставі ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 78526,03 доларів США, що станом на 2.02.2017 року, відповідно до курсу НБУ становить 2 119 417,54 грн.; за порушення грошового зобов'язання інфляційні втрати у розмірі 711 600,00 доларів США, що станом на 2.02.2017 року, відповідно до курсу НБУ становить 19206984,00 грн.

- від 26.05.2017 року, просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь: майнову шкоду завдану неправомірними діями працівників банку у розмірі 400 000 доларів США, що станом на 2.02.2017 року відповідно до курсу НБУ, становить 10 796 000,00 грн.; на підставі ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 157216,44 доларів США, що станом на 2.02.2017 року, відповідно до курсу НБУ становить 4 243 271,71 грн.

Під час наступного судового розгляду у цивільній справі №0519/12689/2012 Жовтневим районним судом м. Маріуполя, за клопотаннями щодо врегулювання спірних правових відносин, винесені наступні ухвали:

- від 22.02.2018 року, якою відмовлено представнику відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволені клопотання про закриття провадження у цивільній справі №0519/12689/2012, так як безпідставним є посилання відповідача на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13.11.2008 року та колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Донецької області від 9.01.2009 року у справі №2-1593,2008 за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «Приват-Банк» про розірвання договору спеціального депозитного внеску №791 від 26.09.2001 року та стягнення за ним суми вкладу в розмірі 200 000 доларів США з виплатою 24% річних зв весь період прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки у справі №0519/12689/2012 розглядається спір між тими самими сторонами, однак на даний час предмет спору інший - стягнення на користь ОСОБА_1 майнової шкоди завданої неправомірними діями працівників ПАТ КБ «ПриватБанк», а підставою позову є неправомірні дії працівників ПАТ КБ «ПриватБанк».

- від 14.05.2018 року, якою відмовлено представнику відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволені клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 200 000 доларів США у цивільній справі №0519/12689/2012, так як безпідставним є посилання відповідача на розгляд Жовтневим районним судом м. Маріуполя в кримінальній справі №225/1183/16 позовної заяви ОСОБА_1 щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки у кримінальній справі розглядається спір, який виник з договірних відносин, а у справі №0519/12689/2012 спір є віндикаційним, підставою позову є неправомірні дії працівників ПАТ КБ «ПриватБанк» Крім того, в матеріалах кримінальній справі №225/1183/16 мається заява ОСОБА_1 від 7.09.2011 року про залишення цивільного позову без розгляду, яка до теперішнього часу судом не розглянута.

Також, ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 2.08.2018 року до участі у судовому розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 від 21.11.2012 року залучено правонаступника відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - АКЦIОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦIЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 400000,00 доларів США, що на день ухвалення рішення, відповідно до курсу НБУ, становить 10 784 840, 00 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2520, 00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З даним рішенням не погодилися позивач та відповідач та оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач в своїй апеляційній скарзі посилався на те, що суд не повно з'ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Комерційний банк «Приватбанк» за порушення грошового зобов'язання три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 157216,44 доларів США, що станом на 2.02.2017 р., відповідно до курсу НБУ становить 4 243 271,71 грн., а також просив ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - АТ «Комерційний банк «Приватбанк», в апеляційній скарзі посилався на те, що суд, ухвалюючи рішення, відступив від рекомендацій ВССУ та ВСУ, які обов'язкові для всіх судів України. Відповідач вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що в даному випадку наявне деліктне зобов'язання відповідача перед позивачем. Також відповідач посилається на те, що неможна вважати доведеним факт, що шкоду спричинено особами, які знаходилися з ПАТ КБ «Привактбанк» в трудових відносинах, і шкода, заподіяна у зв'язку з виконанням особами трудових (службових) обов'язків. Доводом апеляційної скарги також є посилання відповідача на відсутність доказів, що позивачу спричинено матеріальну шкоду саме на 400 000 доларів США. Відповідач вважає, що суд не зважив на заяву відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу позовної давності. Відповідач просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 200 000 доларів США та закрити провадження у справі оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме: рішення Апеляційного суду Донецької області від 09.01.2009 року у справі № 2-1593/2008 за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору спеціального депозитного внеску № 791 від 26.09.2001 року та стягнення за ним суми вкладу в розмірі 200 000 доларів США. Залишити позов без розгляду, оскільки в провадженні Жовтневого районного суду м.Маріуполя перебуває справа № 225/1183/16-к, в якій заявлено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» з тим самим предметом і з тих самих підстав. Також відповідач просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 2 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 200 000 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав доводи своєї апеляційної скрги та просив її задовольнити. Також позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скаги позивача. Доводи власної апеляційної скарги представники відповідача підтримали в повному обсязі та просили задовольнити їх вимоги.

Треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 до суду не з'явилися, повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційні скарги позивача та відповідача з наступних підстав.

Статтею 441 ЦК УРСР встановлено, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: а) перебування заподіювача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"); б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Судом правильно встановлено, що для вирішення спірних правових відносин слід чітко визначитись з предметом позову ОСОБА_1 та його підставами.

Загальноприйняте визначення предмета позову є таким: предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право.

Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Тому до підстав позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків.

Підставою позову не може вважатись посилання позивача на певні норми матеріального права. Пленум Верховного Суду України в абз. 4 п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору.

Важливим є також те, що підстави позову визначаються лише позивачем, а не судом чи відповідачем, який наголошує на наявності або відсутності певних обставин у своїх запереченнях на позов.

Факти, якими обґрунтовує свої заперечення відповідач, підлягають встановленню під час ухвалення рішення в справі та входять у предмет доказування, однак вони не можуть вважатися підставами позову.

Аналіз змісту позовних вимог ОСОБА_1 свідчить про те, що предметом його позову є матеріально-правова вимога до відповідача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення майнової шкоди. Безпосередньо до складу майнової шкоди відноситься: 400 000 доларів США, отриманих працівниками банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для внесення на рахунок банку.

Підставами позову ОСОБА_1 є обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, ними є шкода, заподіяна ОСОБА_1 з вини працівників банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час виконання ними своїх трудових /службових/ обов'язків, а також факти, що підтверджують ці обставини., якими є: підпис директора Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 у договорі про спеціальний страховий вклад №791 від 26.09.2001 року, його зміст, між ким він укладений; підпис головного бухгалтера Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 у прибутковому касовому ордері за №14 від 24.09.2001 року, його зміст, ким, куди внесені грошові кошти, що мало місце за їх участі під час виконання службових обов'язків, що в поєднанні з обставинами, встановленими за постановою Ленінського районного суду м.Донецька від 7.06.2006 року, про створення ОСОБА_4, ОСОБА_5 злочинної організованої групи, які, зловживаючи своїм службовим становищем, згідно розробленого плану, розробили та склали зразок бланку «договору про спеціальний страховий вклад», що на той час не відповідав типовому бланку та, використовуючи його, знаходячись на робочому місці, під час виконання службових обов'язків, уклали договори з 43 клієнтами банку, у тому числі з ОСОБА_1, його донькою ОСОБА_7, отримавши у ОСОБА_1 400 000 доларів США, видавши йому прибутковий касовий ордер, при цьому незаконно вилучили їх із каси ЗАТ КБ «Приватбанк», присвоївши їх собі, спричинивши тим самим шкоду ОСОБА_1, які в цілому зумовлюють певні правові наслідки: виникнення правовідносин, пов'язаних з деліктними зобов'язаннями між відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем ОСОБА_1 щодо предмету позову, обов'язку відповідача відшкодувати шкоду ОСОБА_1

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з вимогами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Своїм правом на захист щодо повернення грошових коштів, ОСОБА_1, як вже було зазначено, посилаючись на договірні зобов'язання, звернувся до суду з позовом до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору про спеціальний страховий вклад №791 від 26.09.2001 року та стягнення на його користь суми вкладу, але за рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 9.01.2009 року у цивільній справі №2-1593/2008 року ОСОБА_1 у задоволені позову було відмовлено, при цьому вказаний договір визнаний неукладеним, оскільки не дотримана письмова форма договору.

За захистом порушеного права 21.11.2012 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя, посилаючись на деліктні зобов'язання, визначивши наведені предмет позову та підстави його задоволення.

Апеляційний суд вважає безпідставним довод апеляційної скарги відповідача, що позов заявлено позивачем після спливу трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до договору про спеціальний строковий вклад №791 від 26.09.2001 року ОСОБА_1 повинен внести до каси Маріупольської філії КБ Приватбанк 200 000 доларів США, а банк зобов'язувався через 6 місяців повернути суму вкладу та сплатити 24% річних. Даний договір підписаний директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 на підставі довіреності №3878 від 26.10.2000 року та скріплений печаткою банку.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що саме ним та директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 підписаний вказаний договір, на робочому місті останньої під час виконання нею своїх службових обов'язків, ця обставина не спростована відповідачем шляхом надання суду належних та допустимих доказів.

Вказаний договір в сукупності з твердженням ОСОБА_1 підтверджує наявність юридичного факту, який входить у підставу позову ОСОБА_1 - договір укладений між ОСОБА_1 та директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, який нею підписаний на своєму робочому місті під час виконання своїх службових обов'язків, скріплений печаткою саме з найменуванням Маріупольської філії.

З прибуткового касового ордеру №14 від 24.09.2001 року вбачається, що ОСОБА_1 внесено до каси Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що саме ним на виконання договорів, укладених між ним, його дочкою ОСОБА_7 та банком, в касу Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» у присутності головного бухгалтера ОСОБА_5 внесені його особисті грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США, після чого він отримав прибутковий касовий ордер №14 від 24.09.2001 року.

За висновками експерта №156 від 4.04.2002 року підпис в графі «контроль» вказаного прибуткового касового ордеру №14 від 24.09.2001 року виконаний головним бухгалтером Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_5

Вказаний договір, прибутковий касовий ордер та висновок експерта в сукупності з поясненнями ОСОБА_1 підтверджує наявність юридичного факту, який входить у підставу позову ОСОБА_1 - завдання позивачу майнової шкоди в розмірі 400 000 доларів США, працівниками банку на робочому місті під час виконання ними своїх службових обов'язків.

За обставинами, наведеними в Акті документальної перевірки фінансової діяльності в МФ ЗАТ КБ «Приватбанк» за період з 1.01.1999 року по 1.03.2002 року, складеним 2.04.2002 року Контрольно-ревізійним відділом в м. Маріуполі, вбачається наступне. Маріупольська філія ЗАТ КБ «Приватбанк» не виступає юридичною особою та здійснює свою діяльність від імені ЗАТ КБ «Приватбанк» за дорученням. Філія має печатку зі своїм найменуванням. За період з 1.01.1999 року по 25.12.2001 року керівництво філією здійснювала директор ОСОБА_4, яка за дорученнями від 7.02.1997 року №343, 20.03.2000 року №877, 26.10.2000 року №3878 була уповноважена укладати угоди та здійснювати банківські операції від імені банку та у відповідності з Положеннями «Про МФ КБ «Приватбанк». Посаду головного бухгалтера за вказаний період займала ОСОБА_5 Встановлена відсутність документів, які підтверджують факт надходження коштів в сумі 400000 доларів США від ОСОБА_1 Вказана сума, не дивлячись на наявність ордеру №14 від 24.09.2001 року, не оприбутковувалась. Вказаним актом було встановлено порушення вимог п.9.2.8 Наказу КБ Приватбанк від 30.11.2000 року №1278, згідно якого прибутковий касовий ордер повинен залишитися в документах банку, а вкладнику видається квитанція з підписами відповідальних посадових осіб банку з печаткою банку. В порушення зазначених вимог вкладнику було надано прибутковий касовий ордер. В документах банку, які підтверджують надходження коштів в сумі 400000 доларів США від ОСОБА_1, відомості відсутні. Подібна ситуація з документами та внесенням грошових коштів у сумі 31000 США мала місце з гр.ОСОБА_8

Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 7.06.2006 року про застосування відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечних діянь передбачених ст. 191 ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року та ст. 166 ч. 3 в редакції КК України 1960 року встановлено, що ОСОБА_4, відносно якої оголошено розшук, і ОСОБА_5 за попередньою змовою, вийшовши за межі наданих їм службових повноважень, розробили та склали зразок бланку «договору про спеціальний страховий вклад», що на той час не відповідав типовому бланку затвердженому у ЗАТ КБ «Приватбанк» відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719, від 30 листопада 2000 року № 1278 та використовуючи його, знаходячись на робочому місці, під час виконання службових обов'язків, уклали договори з 43 клієнтами банку, у тому числі з ОСОБА_1, його донькою ОСОБА_7, отримавши у ОСОБА_1 400 000 доларів США, видавши йому прибутковий касовий ордер, при цьому незаконно вилучили їх із каси ЗАТ КБ «Приватбанк», присвоївши їх собі, спричинивши тим самим матеріальну шкоду ОСОБА_1, а всім 43 клієнтам банку на суму 4 312 181 доларів США. Разом з тим, на час вказаних подій на головного бухгалтера ОСОБА_5 були покладені обов'язки, керуватися у роботі нормативними актами, забезпечувати повний облік грошових коштів, що надходять, забезпечення та організація контролю за відображенням в бухгалтерському обліку усіх операцій, що здійснюються банком, крім того була наділена правом вимагати від структурних підрозділів банку забезпечення правильної організації бухгалтерського обліку та контролю, подачі необхідних документів по оформленню операцій, дотримання встановленого порядку прийняття, оприбуткування, збереження та розходу грошових коштів.

Як встановлено вказаною постановою Ленінського районного суду м. Донецька, ОСОБА_5 після скоєння суспільно небезпечних дій захворіла на психічне захворювання, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 93 КК України, до неї застосовано примусові заходи медичного характеру.

Вказану постанову прийнято відповідно до ст. 420 КПК України в редакції 1960 року, згідно з якою при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, як і при ухваленні вироку, вирішуються питання чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена кримінальна справа, чи вчинено це діяння особою, щодо якої розглядається справа. Ухвалення вироків щодо даної категорії обвинувачених законом не передбачено.

Статтею 441 ЦК УРСР встановлено, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: а) перебування заподіювача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"); б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обставини справи свідчать про наявність фактів заподіяння ОСОБА_1 майнової шкоди з вини працівників банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час виконання ними своїх трудових /службових/ обов'язків, що є підставою позову, які в цілому зумовлюють певні правові наслідки: виникнення правовідносин, пов'язаних з деліктними зобов'язаннями між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем ОСОБА_1 щодо предмету позову - обов'язку відповідача відшкодувати ОСОБА_1 шкоду у розмірі 400 000 доларів США, оскільки за обставинами фактичного неукладення договору з вини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, внаслідок вчинення суспільно-небезпечних діянь, передбачених КК України, матеріальну шкоду було заподіяно саме ОСОБА_1 на зазначені грошові кошти.

Суд також дійшов правильного висновку, що заперечення представників АТ КБ «ПриватБанк» про те, що банк не повинен нести відповідальність за дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вони діяли з перевищенням своїх повноважень в своїх власних інтересах, є безпідставними, оскільки, як правильно встановлено судом, і це не спростовано представниками відповідача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в трудових відносинах з банком, діяли від імені банку, в приміщенні банку та в робочий час. Крім того, договір був укладений від імені банку і грошові кошти були передані позивачем посадовій особі банку, а та обставина, що ОСОБА_5 не оформила внесення коштів в касу банку на депозитний рахунок вкладника, як і те, що у позивача відсутній фінансовий документ про передачу грошових коштів в день укладення договору, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за дії його працівників, оскільки факт вчинення службовими особами відповідача суспільно-небезпечного діяння за попереднім зговором групою осіб встановлено постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року у кримінальній справі, яка є належним письмовим доказом і на їх спростування жодних доказів не надано. Та обставина, що стосовно ОСОБА_4, щодо якої оголошено розшук, кримінальна справа не розглянута та обвинувальний вирок не винесено, не спростовує правильність висновків суду, оскільки стосовно ОСОБА_1 службові злочини вчинені ОСОБА_4 за попереднім зговором з ОСОБА_5 і обставини цих злочинів встановлені вказаною вище постановою суду у кримінальній справі, яка фактично має юридичну силу обвинувального вироку, бо примусові заходи медичного характеру відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства застосовуються лише при доведеності факту вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, тобто злочину.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг позивача та відповідача та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд повно та всебічно дослідив обставини справи і дійшов правильного висновку, що за деліктним зобов'язанням відповідача необхідно стягнути з Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 400000,00 доларів США, що на день ухвалення рішення, відповідно до курсу НБУ, становить 10 784 840, 00 грн.

Також суд дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли саме деліктні, а не договірні зобов'язання, тому у відповідача не виникло обов'язку нести відповідальність за ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Постанову виготовлено 11 грудня 2019 року.

Суддя