АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Харків

Справа № 635/5050/17

Провадження № 22-ц/790/3703/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 2 травня 2018 року, ухвалене суддею Шинкарчуком Я.А.,-

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 7 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №2454.

Позов мотивований тим, що 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1, належало батькам позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в рівних частках, право власності на які зареєстровано за батьком ОСОБА_2 Після смерті матері ОСОБА_5 позивач як спадкоємець, що постійно проживав зі спадкодавцем, прийняв спадщину, проте свідоцтво про право на спадщину не отримував. У 2017 році з метою отримання такого свідоцтва позивач мав намір звернутися до нотаріуса, але від батька дізнався, що ним у 2013 році було продано 7/10 частин будинку ОСОБА_3, тобто він розпорядився часткою позивача у праві власності на майно та позбавив позивача реалізації права на спадкове майно та реєстрації права власності на нього. Між тим, не було враховано, що на момент продажу у вказаному будинку була зареєстрована неповнолітня донька позивача та обов'язкової попередньої згоди на продаж від органу опіки та піклування не надавалось.

Відповідач ОСОБА_2 позов підтримав та зазначав, що його друга дружина ОСОБА_6 вмовила його продати будинок її онуку, натомість останній мав купити йому квартиру. Проте, ані грошей за будинок, ані квартири ОСОБА_2 не отримав, рахунки за житлово-комунальні послуги оплачує сам дотепер, сина про продаж будинку не повідомляв.

У запереченнях на позов відповідач ОСОБА_3 зазначав, що позивач ні на час укладання спірного договору, ні на теперішній час не є співвласником будинку, що не дає йому права вимоги визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору право власності було зареєстроване на ОСОБА_2 Між тим, відповідач поніс витрати по ремонту та утримання будинку. Доказів, що ОСОБА_2 мав отримувати письмовий дозвіл на продаж будинку відповідно до ст..369 ЦК України не надано. Стверджує, що він є добросовісним набувачем, адже про існування права на спадщину на частину будинку у позивача не знав та не міг знати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 2 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що правочин вчинений на підставі вільного волевиявлення його учасників, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, призвів до реального настання правових наслідків, оскільки у відповідача ОСОБА_3 виникло право власності на спірний житловий будинок. Суду не надано беззаперечних доказів того, що оспорюваний правочин за своїм змістом суперечить вимогам Цивільного кодексу України та порушує права позивача. Крім того, суд відхилив доводи позивача про можливе порушення його права на отримання частки у спадщині, оскільки факт отримання ним спадщини судом не досліджувався, відповідна позовна вимога не заявлялась, а беззаперечних доказів на підтвердження даної обставини до суду не надано. Також, сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування скарги посилається на ті ж обставини, які містилися у позовній заяві, а також зазначає, що запис у його паспорті (спадкоємця) від 19 червня 1986 року щодо зареєстрованого місця проживання разом із спадкодавцем є належним доказом факту вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Звертає увагу на пункт 15 спірного договору, згідно якого частина будинку відчужується за згодою дружини, проте, дружина, яка надала таку згоду жодних прав на будинок не має, оскільки шлюб зареєстрований 25.12.1993, а право власності на продану частку будинку продавець набув 16.01.1991.

Між тим вважає, що спірний договір позбавив гарантованого право дитини, яка на момент продажу була там зареєстрована, на житло та порушив охоронювані законом її інтереси, оскільки договір був укладений за відсутності обов'язкової згоди органу опіки та піклування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, факт необізнаності позивача про укладення правочину його батьком є досить сумнівним, оскільки позивач сам вказує на постійне проживання з батьком у проданому житловому будинку, тому строк позовної давності сплинув 8 листопада 2016 року виходячи з дати укладення договору купівлі-продажу 7.11.2013, тоді як з позовом він звернувся 6.09.2017. Також вважає, жодних порушень прав малолітніх осіб допущено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 07 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначено в пункті 3 приведеного вище договору відчужувана частина будинку належала продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 03.01.1991 Виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів згідно рішення виконкому №1173 від 25.12.1990 та зареєстрованого у Харківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 16.01.1991 за реєстровим №167, та записаного в книгу №2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в ДРРП - 51.

Оспорюваний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за №2454.

Згідно технічного паспорту на вказаний житловий будинок від 29.09.1988 року власником 7/10 частин будинку був ОСОБА_2

Оскільки вказаний будинок був побудований у 1972 році, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

За змістом статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, які є батьками позивача ОСОБА_1, було зареєстровано 24 лютого 1967 року (а.с.9), тобто відповідно до ст.22,28 Кодексу про шлюб та сім'ю України житловий будинок належав подружжю на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Відповідно до відмітки у паспорті від 19 червня 1986 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 та відповідно акту обстеження від 29.08.2017 року фактично проживає за вказаною адресою разом з батьком та дочкою (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Відповідно до 527 ЦК України спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті

і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Виходячи з наведеного та положень ст.529 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини та кореспондується зі ст.1261 ЦК України, син позивач ОСОБА_1 та чоловік відповідач ОСОБА_8 є спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_7

Статтею 525 ЦК УРСР в редакції 1963 року встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

У статті 548 цього Кодексу передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 закріплено переляк дій, які свідчать про прийняття спадщини, зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст.553 цього Кодексу вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Згідно ст.552 ЦК УРСР спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до з'явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та ін.), поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст.560 та 561 ЦК УРУС в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, відповідно до статей 548, 549 ЦК України, в редакції 1963 року, які були чинними на час відкриття спадщини, для набуття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою чи з застереженням. Зокрема, не допускається прийняття спадщини у будь-якій частині. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подав до нотаріального органу заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк.

Ураховуючи викладене, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що син ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_2 прийняли в установленому законом порядку спадщину після смерті, відповідно матері та дружини ОСОБА_7, вступивши в управління спадковим майном, оскільки обидва проживали разом зі спадкодавцем і цей факт учасниками справи не спростовано, судова колегія дійшла висновку про належність позивачу ОСОБА_1 спадкового майна з часу відкриття спадщини.

Так, подружжя в період шлюбу придбало 7/10 часток житлового будинку, тобто кожному з них належало 7/20 часток (7/10=14/20:2=7/20). Саме ця частка 7/20 є спадковим майном і відповідно кожному із спадкоємців належить по 7/40 часток (7/20=14/40:2=7/40) житлового будинку з надвірними будівлями.

Отже, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право на це майно.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що продавець відповідач ОСОБА_2, своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продані 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що свідчить про його волевиявлення розпорядитися своєю часткою спадкового майна, але при цьому було відчужено і частку його сина.

Отже, судова колегія вважає, що вчиненням оспорюваного правочину порушені права та законні інтереси позивача, а тому на підставі ст.215,203 ЦК України його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про визнання недійсним договору купівлі-продажу в належній йому частині 7/40 часток , а не в цілому 7/10.

Стосовно доводів в апеляційній скарзі щодо обов'язкової наявності дозволу органу опіки та піклування слід зазначити про таке.

Згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Установивши, що ОСОБА_2 не був ні усиновлювачем ні опікуном ОСОБА_9, а був її дідом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що оскільки для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами згоди органу опіки і піклування не потребувалося. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №285/1564/15-ц, провадження 61-2742св18.

Щодо строків позовної давності слід зазначити наступне.

Представником відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_10, заявлено про застосування строку позовної давності відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України (а.с. 37-38).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Наявними матеріалами справи, чи іншими належними та допустимими доказами не доведено факту обізнаності позивача про своє порушене право, до моменту звернення за свідоцтвом про право на спадщину.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про сплив строку позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на те, що позовна давність на вимоги власника майна не поширюється, оскільки порушення прав позивача триває у часі, тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця.

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що невідповідність висновків обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1-задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 2 травня 2018 року-скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити частково. Визнати договір купівлі-продажу від 7 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2454 недійсним в частині 7/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн в рівних частках по 800 (вісімсот) грн з кожного на користь ОСОБА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

виготовлено 23 серпня 2018 року