АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/423/18 Справа № 181/956/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

,

24 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 листопада 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 10.07.2008 року уклали кредитний договір № DNP0A4. Згідно договору банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 29589,82 доларів США на термін до 09.07.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, у звязку з чим станом на 08.08.2014 року має заборгованість 89948,30 доларів США, яка складається з наступного: 21851,11 доларів США заборгованість за кредитом; 6631,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 6746,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 50417,28 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафів відповідно до договору: 19,84 доларів США штраф (фіксована частина); 4282,31 доларів США штраф (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 89948,30 доларів США, що за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.08.2014 року складає 1133348,56 грн. та судові витрати по справі (том 1 а. с.2-3).

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 Грузія, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт серія АО № 161768, виданий 05.02.2014 року Межівським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( рах. № 3111 МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № DNP0A4 від 10.07.2008 року у розмірі 89948,30 доларів США, що за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.08.2014 року складає 1 133348,56 грн.

Також вирішено питання щодо судового збору (том 2 а.с. 215-2019).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с. 224-228).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 10 липня 2008 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитно-заставний договір № DNP0A4, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 29589,82 доларів США на термін до 09.07.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором (том 1 а.с.7-12).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором сторони 10 липня 2008 року уклали договір застави рухомого майна № DNP0A4, згідно якого відповідач надав у заставу автомобіль NISSAN, модель: PATHFINDER, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: VSKJVWR51U0017632, реєстраційний номер: АЕ9282СІ, що належить йому на праві власності.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09.12.2009 року (справа № 2-358/2009 р.) в рахунок погашення заборгованості за договором № DNP0A4 від 10.07.2008 року звернено стягнення на предмет застави - автомобіль NISSAN, модель: PATHFINDER, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: VSKJVWR51U0017632, реєстраційний номер: АЕ9282СІ, що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля (том 1 а.с.175-177).

У звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань у відповідача наявна заборгованість яка станом на 08.08.2014 року становить 89948,30 доларів США, яка складається з наступного: 21851,11 доларів США заборгованість за кредитом; 6631,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 6746,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 50417,28 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафів відповідно до договору: -19,84 доларів США штраф (фіксована частина); 4282,31 доларів США штраф (процентна складова) (том 1 а.с.4-5).

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції, виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання у зв'язку із чим станом на 08.08.2014 року виникла заборгованість, яка становить 89948,30 доларів США, що еквівалентно 1 133348,56 грн., і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції в повній мірі колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи, які судом було неповно зясовано, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог (п. п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Так, відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року розяснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNP0A4.

Умовами кредитно-заставного договору від 10.07.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 на останнього покладено обовязок щодо своєчасного та повного погашення кредиту згідно графіку, який є додатком № 1 до договору.

Матеріалами справи та наявним розрахунком банку встановлено факт невиконання боржником умов кредитно-заставного договору, у звязку з чим станом на 08.08.2014 року утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого позивачем становить 112 723,92 доларів США, яка складається з наступного: 31 327,52 доларів США заборгованість за кредитом; 12 937,17 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2841,51 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 65 617,72 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсними не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позичальник повинен відповідати за несвоєчасне виконання зобовязань.

При цьому, підстав для застосування позовної давності немає, оскільки така заява відповідачем не подавалася.

Вирішуючи питання щодо суми заборгованості, яка підлягає стягненню, колегія суддів враховує позовні вимоги, заявлені позивачем, з яких вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість, яка за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.08.2014 року складає 1133348,56 грн. Також колегією враховується розрахунок, наданий позивачем, який відповідачем не спростовано, відповідно до якого станом на 22.03.2016 року наявна заборгованість у сумі 89948,30 доларів США, яка складається з наступного: 21851,11 доларів США заборгованість за кредитом; 6631,24 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 6746,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 50417,28 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафів відповідно до договору: -19,84 доларів США штраф (фіксована частина); 4282,31 доларів США штраф (процентна складова).

При цьому, колегія суддів враховує, що розмір пені, який визначений банком, значно перевищує розмір збитків, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, розмір пені слід зменшити до 25 000,00 доларів США (що за курсом НБУ визначеним позивачем становить 315 000,00 грн.).

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року.

Сума пені в розмірі 25 000,00 доларів США підлягає стягненню у національній валюті України гривні, оскільки пеня є штрафною санкцією, сплата якої законом та договорами передбачена у національній валюті України - гривні.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 6 746,52 доларів США безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Положення пунктів 22, 23 статті 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, у звязку з чим вона не підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми штрафів у сумі 19,84 доларів США (фіксована частина) та 4 282,31 доларів США (процентна складова) є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку новим, або у приєднані до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладання на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів слід відмовити.

При цьому, колегія суддів не знаходить підстав для взяття до уваги висновку експерта № 6/11.3/149 від 11.11.2016 року (том 2 а.с.11-30), оскільки згідно даного висновку експерт не може відповісти на всі поставленні питання в ухвалі суду, зокрема наявної суми заборгованості за кредитним договором.

Отже, посилання відповідача щодо незгоди із нарахованою сумою заборгованості, є безпідставними, оскільки відповідач, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не спростував розмір заборгованості визначений позивачем в розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором № DNP0A4 від 10.07.2008 року, яка станом на 08.08.2014 року становить 28 482, 35 доларів США (що еквівалентно 358 877, 61 грн.), яка складається з: заборгованості за кредитом 21 851,11 доларів США (що еквівалентно 275 323,99 грн.), заборгованості по процентам за користування кредитом 6631,24 доларів США (що еквівалентно 83 553,62 грн.) та 315 000,00 грн. (що еквівалентно 25 000,00 доларів США) - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати в розмірі 3654,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 Грузія, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт серія АО № 161768, виданий 05.02.2014 року Межівським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( рах. № 3111 МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № DNP0A4 від 10.07.2008 року, яка станом на 08.08.2014 року становить 28 482, 35 доларів США (що еквівалентно 358 877, 61 грн.), яка складається з: заборгованості за кредитом 21 851,11 доларів США (що еквівалентно 275 323,99 грн.), заборгованості по процентам за користування кредитом 6631,24 доларів США (що еквівалентно 83 553,62 грн.) та 315 000,00 грн. (що еквівалентно 25 000,00 доларів США) - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 Грузія, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт серія АО № 161768, виданий 05.02.2014 року Межівським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( рах. № 0001 МФО 305299) судові витрати по справі в сумі 3654,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: