Справа № 489/3779/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/377/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

представника позивача - Дементєва Є.О.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргоюПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено об 11 годині 11 хвилин, 28 вересня 2018 року у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Тихонової Н.С. у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2017 року ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (далі - ПрАТ «СК «Український страховий стандарт») пред'явило позов до фізичної - особи підприємця - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення збитків в розмірі 48 200 гривень та визнання Міжнародного договору добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном № 0410-1201-0042 від 30.07.2017 року недійсним.

Позов обґрунтовувало наступним.

30 липня 2015 року між ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», від імені якої діяв ФОП ОСОБА_5 на підставі Договору доручення № 40-2012/ф від 02 липня 2012 року та довіреності №330 від 19 грудня 2014 року, та ОСОБА_6 був укладений Міжнародний договір добровільного комплексного страхування №0410-1201-0042 під час перебування за кордоном (далі - Договір страхування), за умовами якого застрахованими особами були ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на строк з 15 серпня 2015 року по 03 жовтня 2015 року.

Зазначений договір, від імені ОСОБА_6 було укладено безпосередньо її чоловіком ОСОБА_3, оскільки саме він 15 серпня 2015 року сплатив на користь позивача страховий платіж за договором у розмірі 1 135 гривень 70 копійок.

Відповідно до Умов та Правил страхування за вказаним Договором, у разі настання страхового випадку, виплата страхової компенсації становила 30 000 EUR на кожну особу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 при укладенні договору, приховав від позивача те, що його дружина на момент страхування була інвалідом І групи, мала захворювання та проходила курс відновлення після попереднього інсульту, а також замовчав інформацію про поїздку його дружини до Греції для проходження курсу відновлення після перенесеного інсульту, що мали б значення при укладенні договору, позивач просив визнати Міжнародний договір добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном №0410-1201-0042 від 30 липня 2015 року, укладений між ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» та ОСОБА_3 недійсним.

Крім цього, просив стягнути на свою користь з ФОП ОСОБА_5, який на момент укладання зазначеного договору страхування діяв від імені ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», збитки у розмірі 48 200 гривень 12 копійок, з яких 5 700 гривень 12 копійок часткове страхове відшкодування та 42 500 гривень штрафні санкції сплачені позивачем на користь Нацкомфінпослуг, в результаті перевірки діяльності та виявлених порушень, щодо страхового випадку та відмови у виплаті страхового відшкодування за спірним договором.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2017 року у відкритті провадження, в частині позовних вимог до фізичної - особи підприємця ОСОБА_5 про стягнення збитків, відмовлено з підстав підвідомчості справи господарському суду. В частині позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання договору страхування недійсним було відкрито провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» відмовлено.

ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаргу обґрунтовувало невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушеннями норм чинного законодавства.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір страхування, укладений між позивачем та ОСОБА_6, а не ОСОБА_3, як наполягав позивач, а тому останній не є належним відповідачем у справі і не може нести відповідальність за договором.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. ст. 4, 43 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» (далі - Закон) добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно зі статтею 16 Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

За правилами статті 18 Закону для укладення договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Відповідно до ст. 983 ЦК (ст. 18 Закону "Про страхування") договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто, від внесення страхового платежу може залежати момент набрання чинності договором страхування;

Відповідно до статті 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Відповідно до ст. 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо:

1) його укладено після настання страхового випадку;

2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. ст. 979, 984 ЦК України сторонами договору страхування є страховик та страхувальник. При цьому страхувальником може бути фізична або юридична особа, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Дійсно, договір може бути визнано недійсним з підстав, вчинення його під впливом обману.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», від імені якої діяв ФОП ОСОБА_5 на підставі Договору доручення № 40-2012/ф від 02 липня 2012 року та довіреності №330 від 19 грудня 2014 року, та ОСОБА_6 був укладений Міжнародний договір добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном №0410-1201-0042, за умовами якого, застрахованими особами були ОСОБА_6 і дві застраховані особи - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на строк з 15 серпня 2015 року по 03 жовтня 2015 року (т 1 а.с. - 8-11).

Згідно Умов та Правил страхування за вказаним Договором, у разі настання страхового випадку, виплата страхової компенсації становила 30 000 EUR на кожну особу.

Як вбачається з виписки з особового рахунку ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», 15 серпня 2015 року ОСОБА_3 сплатив на користь позивача, за Договором страхування, страховий платіж в розмірі 1 135 гривні 70 копійок(а.с. - 50).

09 вересня 2015 року, під час перебування ОСОБА_6 в Греції, у Реабілітаційному центрі «Евексія», стався повторний інсульт, вона втратила свідомість, мала епілептичний стан та дихальну недостатність, знаходилась в комі та була госпіталізована, про що позивача було повідомлено іншою застрахованою особою - ОСОБА_7, факсимільним повідомленням, що підтверджується копією роздруківки з електронної скриньки (т 1 а.с. - 73-74).

При з'ясуванні обставин страхового випадку, позивач дізнався, що ОСОБА_6, 13 листопада 2012 року перенесла інсульт та на момент укладання Договору страхування мала І групу інвалідності, що підтверджується Актом огляду МСЕК від 01 березня 2013 року та Довідкою МСЕК від 07 квітня 2015 року (т.1 а.с.80,81).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, про що Миколаївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції вчинено відповідний запис та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.173).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, відповідачем за позовом про визнання правочину недійсним має бути особа, яка на час його вчинення була стороною правочину та дії якої призвели до недотримання зазначених положень цивільного законодавства.

Як вбачається з договору добровільного комплексного страхування від 30 липня 2015 року №0410-1201-0042, страхувальником є ОСОБА_6, дружина відповідача, про що зазначено в тексті договору та засвідчено її підписом (т.1 а.с.10), а отже вимоги ПрАТ«СК «Український страховий стандарт» до ОСОБА_3 є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз`яснено у частині другій пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не довів належними та допустимими доказами того, що його представник вимагав від страхувальника інформацію про стан здоров'я застрахованих осіб, а ОСОБА_6 - її приховала.

Не довів позивач і ту обставину, що договір страхування укладено між позивачем і ОСОБА_3, а відповідно, що той є належним відповідачем у справі.

За такого, у суду 1 інстанції було достатньо підстав для відмову у позові.

Доводи позивача про сплату страхових внесків ОСОБА_3 не свідчить про договірні стосунки між ним та позивачем, оскільки чинне законодавство не передбачає заборон вчиняти платежі особами, відмінними від застрахованих осіб.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення і направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Таким чином, розглядаючи справу виключно в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду 1 інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В.Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року