Категорія 9 Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Єфремової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області, постановлено 04 липня 2018 року у м.Маріуполь, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

28 березня 2018 року позивач уточнив вимоги, замість відповідача ОСОБА_4, який помер, заявив вимоги до ОСОБА_3 про витребування у неї нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 травня 2010 року між ним та власниками квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бородіною О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 388. За додатковою усною домовленістю між ними, продавці на п'ять років залишилися проживати в квартирі, сплачували комунальні послуги. Вважає, що він набув право власності на квартиру на підставі укладеного 20 травня 2010 року договору купівлі-продажу, має право володіти та користуватися квартирою, але відповідач змінила замки в квартири, що порушує його права власника. Просив витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 05 лютого 2018 року на квартиру АДРЕСА_1 Донецької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23, зареєстровану за ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 3000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю доказів державної реєстрації договору купівлі-продажу від 20 травня 2010 року.

Відповідач ОСОБА_3 у встановлений законом строк звернулася з заявою про прийняття нею спадщини після смерті власника - ОСОБА_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 лютого 2018р., згідно якого вона є власником квартири АДРЕСА_2, тому відсутні правові підстави для витребування у відповідача ОСОБА_8 нерухомого майна на користь позивача ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. В обґрунтування вказує, що ним на підтвердження заявлених вимог була надана суду ксерокопія договору купівлі-продажу від 20 травня 2010 року квартири АДРЕСА_1. Сумніви відповідача щодо справжності наданого доказу є безпідставними, так як згідно з даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, нотаріальний бланк серії ВМТ № 404578 був витрачений нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бородіною О.В. 20 травня 2010 року для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна, зареєстрованого у реєстрі за №388, що співпадає з реквізитами договору купівлі-продажу. При цьому ставить на увагу, що у наданій відповідачем інформації, зазначені не вірні дані щодо серії та номеру нотаріального бланку, який був використаний нотаріусом.

Вважає, що набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2010 року. Не проведення належної реєстрації права власності на спірний об'єкт не впливає на наявність цього права, оскільки державна реєстрація є лише підтвердженням з боку держави права, яке виникло на підставі укладеної угоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною. Діючим законодавством встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Із наданої позивачем суду ксерокопії договору купівлі-пролажу квартири АДРЕСА_1, а саме п.7, 16 договору, вбачається, що позивач був ознайомлений зі змістом статей 182, 334 ЦК України щодо обов'язкової державної реєстрації угоди та права власності. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 до апеляційної скарги долучив заяву про розгляд справи без його участі (а.с.186), позовні вимоги підтримує. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, призначеного на 06 грудня 2018 року (а.с.224) в судове засідання не з'явився, заяв про відкладення розгляду не надав.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3, її представника адвоката ОСОБА_9, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

За ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Правилами ст.334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно.

Статтею 657 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

У п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. За положеннями ч.3 ст.11, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 травня 2010 року між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу, на підставі якого ним була придбана квартира АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бородіною О.В. та зареєстровано за № 388.

При цьому, у п.7 вказаного договору зазначено, що право власності на трикімнатну квартиру, яка є предметом даного договору, відповідно до ст.334 ЦК України, виникає у покупця з моменту його державної реєстрації. Право власності на нерухоме майно має бути зареєстровано у відповідному уповноваженому органі відповідно до ст.182 ЦК України.

Натомість доказів того, що договір купівлі-продажу від 20 травня 2010 року і право власності, згідно ст.182 ЦК України, було зареєстровано у відповідному уповноваженому органі, позивачем надано не було і судом не встановлено.

На наявність цих обставин позивач не посилався і в апеляційній скарзі.

Отже, не проведення позивачем реєстрації права власності на спірну квартиру, не тягне за собою жодних правових наслідків, які випливають з договору купівлі-продажу, оскільки вказаний договір вважається неукладеним, а тому і право власності на нерухоме майно, у даному випадку квартиру АДРЕСА_1 залишалось за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 лютого 2018 року після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 121-122).

До ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 належала: 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням міського майна м.Маріуполя 04 грудня 1998 року, 2/3 частини на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 13 липня 2016 року після смерті матері - ОСОБА_6 та батька ОСОБА_5 (а.с. 68-113).

Суд першої інстанції, перевіривши всі обставини справи, встановивши, що позивач не набув права власності на спірну квартиру, оскільки не було проведено державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування у відповідача нерухомого майна.

Долучення позивачем до апеляційної скарги нотаріально посвідченої копії з фотокопії договору-купівлі продажу від 20 травня 2010 року (а.с.187-188), наведених висновків суду не спростовує.

Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2018 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева