Справа №2-1-526/10 29.05.2018
Провадження №22-ц/784/648/18
Справа №2-1-526/10 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/648/18
Категорія 27
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

з участю:

представника ТОВ «Кей-Колект» - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П. о 09 годині 30 хвилин 24 березня 2010 року у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва, у цивільній справі за позовом Акціонерного комерційного іноваційного банку "Укрсиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

17 березня 2009 року Акціонерного комерційного іноваційного банку "Укрсиббанк" (далі Банк) пред'явило до ОСОБА_3, ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

09 серпня 2007року між Банком та ОСОБА_3було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США, що станом на дату укладення договору було еквівалентно 505 000 гривень.

Відповідно до умов кредитного договору, договору в новій редакції та графіку платежів від 30 січня 2009 року, позичальник зобовязалася належним чином використовувати кредитні кошти та повернути їх у повному обсязі до 09 серпня 2027 року, сплачуючи за користування кредитними коштами 13,5% річних, якщо тільки не буде встановлено інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш чим на 30 днів, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, у разі нецільового використання - штраф у розмірі 5 % від суми нецільового використання. У разі порушення позичальником будь-яких із своїх зобовязань, що передбачені п.3.5.2. кредитного договору, зобовязаний сплатити Банку неустойку у розмірі 500 гривень.

Того ж дня, на забезпечення виконання кредитних зобовязань, між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого, вона передала в іпотеку нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 79,8 кв.м. в літ. Б-3, що знаходиться за адресою вул. Потьомкінська, 41/6 у м. Миколаєві, заставною вартістю 764 272 гривні та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності.

Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3, між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 132935, за умовами якого, останній зобовязати нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору.

Взяті на себе обовязки Банк виконав у повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від неї, проте вона повністю взятого на себе обовязку по поверненню грошей, належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 01 вересня 2009 року виникла заборгованість у розмірі 102 385,96 дол. США, що еквівалентно 817 961 гривня 46 копійок, з яких:

-92 983,78 дол. США, що еквівалентно 742 847 гривень 42 копійки - заборгованість за основним та простроченим кредитом;

-8 971,23 дол. США, що еквівалентно 71 671 гривня 15 копійок заборгованість за строковими та простроченими процентами;

-430,95 дол. США, що еквівалентно 3 442 гривні 89 копійок сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Посилаючись на відмову ОСОБА_3 сплатити борг добровільно, Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на свою користь заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєвавід 24 березня 2010 року позов Банку задоволено у повному обсязі.

Зазначене рішення набрало законної сили та перейшло на стадію виконання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року, за заявою ТОВ «Кей Колект», було замінено стягувача з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей Колект».

26 грудня 2017 року, ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2018 року в задоволені заяви було відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити Банку у задоволені позовних вимог.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення залишити без змін, оскільки суд 1 інстанції повно і всебічно зясувавши обставин, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, та виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, дійшовши вичерпних висновків, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов Банку, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у договірних правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Відповідач отримала грошові кошти, які зобовязалася повернути, а також сплачувати за користування ними проценти. Проте свого слова не дотрималася, у звязку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі, 102 385,96 доларів США, що еквівалентно 817 961 гривня 46 копійок, яку вона відмовляється сплатити добровільно на вимогу Банку.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обовязки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є не законним та не обґрунтованим.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір №0, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 100 000 дол. США, що станом на дату укладення договору було еквівалентно 505 000 гривень (а.с.6-8).

Відповідно до умов кредитного договору, додаткової угоди №1 в новій редакції та графіку платежів від 30 січня 2009 року, позичальник зобовязалася належним чином використовувати кредитні кошти та повернути їх у повному обсязі до 09 серпня 2027 року, сплачуючи за користування кредитними коштами 13,5% річних, якщо тільки не буде встановлено інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору (а.с. 10, 11-14) .

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш чим на 30 днів, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, у разі нецільового використання - штраф у розмірі 5 % від суми нецільового використання. У разі порушення позичальником будь-яких із своїх зобовязань, що передбачені п.3.5.2. кредитного договору, зобовязаний сплатити Банку неустойку у розмірі 500 гривень.

Того ж дня, на забезпечення виконання кредитних зобовязань, між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого, вона передала в іпотеку нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 79,8 кв.м. в літ. Б-3, що знаходиться за адресою вул. Потьомкінська, 41/6 у м. Миколаєві, заставною вартістю 764 272 гривні та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності (а.с. 15-16).

Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3, між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 132935, за умовами якого, останній зобовязати нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору (а.с. 17 зв.-18).

Взяті на себе обовязки Банк виконав у повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від неї, проте вона повністю взятого на себе обовязку по поверненню грошей, належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 01 вересня 2009 року виникла заборгованість у розмірі 102 385,96 дол. США, що еквівалентно 817 961 гривня 46 копійок, з яких:

-92 983,78 дол. США, що еквівалентно 742 847 гривень 42 копійки - заборгованість за основним та простроченим кредитом;

-8 971,23 дол. США, що еквівалентно 71 671 гривня 15 копійок заборгованість за строковими та простроченими процентами;

-430,95 дол. США, що еквівалентно 3 442 гривні 89 копійок сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

З довідки-розрахунку Банку, вбачається, що позичальник періодично сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, проте погашення проводила не регулярно, у звязку з чим виникла заборгованість перед Банком (а.с 19-23, 251-256).

Надсилання Банком листа-вимоги позичальнику та її поручителю про дострокове повернення кредитних коштів та процентів за користування ними, результату не дали (а.с.24, 25 ,26).

За такого, Банк належними та допустимими доказами довів факт укладання з відповідачем кредитного договору, отримання ним коштів та порушення умов кредитного договору щодо погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту на суму, зазначену у розрахунку.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що укладений між сторонами кредитний договір № 0 від 09 серпня 2007 року є дійсним, позивач виконав його належним чином, в той час як відповідачі свого обовязку не дотрималися, внаслідок чого заборгували Банку стягнуту судом 1 інстанції грошову суму.

Іншого сторона відповідача не довела, хоча за 60 ЦПК України (натепер ст. 81 ЦПК України), то є її обовязком. У звязку з тим, що відповідач умови договору про належність його виконання проігнорував, фактично відмовившись від договору в односторонньому порядку, що є неприпустимим, а тому повинен нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме, сплатити Банку неповернуту частину тіла кредиту, прострочені проценти та штраф.

Оскільки відповідачі цього не роблять, то заборговані грошові кошти слід стягнути з них за судовим рішенням, що вірно і вчинив районний суд, а тому, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову Банку - є вірним, обґрунтованим та законним.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність належних та допустимих доказів отримання позичальником грошей, то вони є необгрунтованими.

З наданих представником ТОВ «Кейт-Колект» до суду апеляційної інстанції меморіального ордеру № НОМЕР_1 від 09 серпня 2007 року, довідки розрахунку залишку заборгованості (а.с. - 250) взяті в кредит грошові кошти були перераховані кредитодавцем на рахунок позичальника і використані тим, після чого та нетривалий період дотримувалася умов договору, а потім припинила будь які виплати, допустивши заборгованість у відшукуваному позивачем розмірі. За такого, заборговані грошові суми підлягали стягненню з відповідачів.

Щодо твердження названої особи про відсутність у первісного позивача права на видачу кредиту у валюті США, то вони не ґрунтуються на доказах, які за законом сторона відповідача повинна була надати і не надала, в той час, як таке є її обовязком.

З договору споживчого кредиту № 0 вбачається, що кошти за ним видано в доларах США і в такій же валюті вони підлягали до повернення.

Цей договір є дійсним, а тому його умови повинні були точно виконуватися.

Стосовно тверджень сторони відповідача про суттєві порушення судом положень цивільно-процесуального законодавства, то вони не можуть братися до уваги, оскільки більшої частини з них підтверджено не було, а ті, що мали місце не вплинули на результат вирішення справи.

Свідченням чого є підтвердження представниками сторін того факту, що виконання за оскарженим рішенням проводиться і вже було реалізовано майно позичальника, яке перебувало в іпотеці, про що та достовірно знала.

За такого підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєвавід 24 березня 2010 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року