Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 464/9299/14-ц

провадження № 61-3736зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Сихівська районна адміністрації Львівської міської ради,

треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації

розглянув заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року у складі судді Дулебка Н. І., ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Богонюка М. Я., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Коротуна В. М., Завгородньої І. М., Писаної Т. О., у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування розпорядження, усунення перешкод у здійсненні права користування приміщенням, зобов'язання привести приміщення до попереднього стану,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_11 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10., Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування розпорядження, усунення перешкод у здійсненні права користування приміщенням, зобов'язання привести приміщення до попереднього стану.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони є співвласниками квартир АДРЕСА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_2. На початку 2014 року стало відомо, що останні на підставі розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 червня 2008 року № 381 та дозволу на виконання будівельних робіт, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (далі - Інспекція ДАБК у Львівській області), здійснюють реконструкцію своєї квартири за рахунок розширення частини горища і влаштування додаткових мансардних приміщень. Вважають розпорядження незаконним, оскільки жодної згоди на здійснення реконструкції горища не надавали, аварійності всього даху не встановлено, погодження проектної документації з органом охорони культурної спадщини відсутнє. Горище є допоміжним приміщенням, яке перебуває в загальному користуванні, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку та не може бути передане у власність одних співвласників будинку без згоди інших. Крім того, будівельні роботи відповідачами здійснюються самовільно, оскільки термін дії дозволу на виконання будівельних робіт, виданий Інспекцією ДАБК у Львівській області, не продовжувався. Відповідачі чинять перешкоди у здійсненні права користування горищем.

Позивачі, посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати незаконним та скасувати розпорядження голови районної адміністрації від 02 червня 2008 року № 381 «Про погодження збору вихідних даних на реконструкцію квартири АДРЕСА_3 з надбудовою частини горища», усунути перешкоди у здійсненні права користування горищем, зобов'язати відповідачів привести приміщення до попереднього стану, який існував до початку проведення реконструкції вказаної квартири.

Відповідач ОСОБА_10.в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що періодично відбувалися залиття квартири АДРЕСА_2, у зв'язку з чим встановлено аварійність даху та надано дозвіл на реконструкцію квартири з влаштуванням додаткових житлових приміщень мансардного типу. Перешкоди в доступі до горища відсутні. Через аварійність горища, непридатність його до експлуатації та розташування технічного обладнання будинку поза межами частини простору горища в межах запроектованих робіт, горище не могло експлуатуватися мешканцями будинку. Крім того, простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху (горище) не може забезпечувати експлуатацію будинку та побутове обслуговування мешканців, тому такий простір не може бути віднесений до допоміжних приміщень. Відповідачами дотримано порядок отримання та погодження проектної та погоджувальної документації, у зв'язку з чим доводи позивачів є необґрунтованими.

Представники Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради позовні вимоги не визнали та пояснили, що розпорядження голови районної адміністрації від 02 червня 2008 року № 381 «Про погодження збору вихідних даних на реконструкцію квартири АДРЕСА_3 з надбудовою частини горища є законним та базувалося на відповідному висновку міжвідомчої комісії. Положення, затверджене рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 липня 2007 року № 442 «Про порядок проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території м. Львова з метою ремонту дахів та розширення житлового фонду», прийняте з метою належного утримання дахів у м. Львові, у зв'язку з чим було застосоване при видачі оскаржуваного розпорядження.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 червня 2008 року № 381 «Про погодження збору вихідних даних на реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з надбудовою частини горища». Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10. привести горище до попереднього стану, який існував до здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду від 02 лютого 2016 року вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідачів є незаконними, оскільки внаслідок будівельних робіт на горищі демонтовано коробки системи внутрішнього водовідведення атмосферних опадів з влаштуванням водовідведення пластиковими трубами, здійснено підсилення дахових конструкцій металевими обоймами та встановлено металеві балки перекриття, демонтовано частину балок перекриття між квартирою АДРЕСА_2 та горищем, де передбачено влаштування сходів та демонтовано частину лежнів, змінено перекриття між вказаною квартирою та горищем із влаштуванням дощатої підшивки, у горищі змуровано цегляні колони для розширення існуючого горищного вікна, чим змінені геометричні розміри віконного прорізу, влаштовані отвори для вікон у конструкції даху, демонтовані дверцята отворів ревізій димовентканалів, в об'ємі горища частково влаштовані огороджуючі конструкції з цегли і піноблоків, проте розпорядження зазначеним горищем, що є у спільній сумісній власності, здійснено без згоди всіх співвласників будинку, чим порушуються законні права передбачені статтями 382, 383 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що всі власники квартир будинку АДРЕСА_6 є співвласниками приміщення горища цього будинку, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку і входить до житлового фонду, а тому дії відповідачів щодо проведення реконструкції та будівельних робіт є незаконними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 7 частини першої статті 92 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004.

У заяві вказує на те, що будинок АДРЕСА_7 належить до переліку пам'яток архітектури 1910 pоку (вілла, охоронний № 340, згідно з рішенням Львівського облвиконкому від 05 липня 1985 року № 381), розташований в межах історичного ареалу м. Львова та знаходиться на балансі Львівського комунального підприємства «Житловик-С», яке відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов'язано здійснювати розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом. Матеріалами справи встановлено, що технічним висновком про стан та несучу здатність конструкцій даху і покрівлі в житловому будинку на АДРЕСА_8 у м. Львові № 7.1.1268-07, що складений фахівцями Львівського філіалу Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» у 2007 році, який підтверджений висновком міжвідомчої комісії при Сихівській районній адміністрації Львівської міської ради та затверджений пунктом 1 розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 червня 2008 року № 381 «Про погодження збору вихідних даних на реконструкцію квартири АДРЕСА_3 з надбудовою частини горища» встановлено, що стан дерев'яних конструкцій даху ветхий, а окремих дерев'яних елементів несучих конструкцій - аварійний, покрівля знаходиться у ветхому стані. Довготривале замокання даху призвело до втрати несучої здатності дерев'яних елементів. Враження гнилизною дерев'яних елементів даху, порушення кріплень і з'єднання при значних снігових навантаженнях і впливі сильних вітрів може привести до обвалу несучих конструктивних елементів даху та створити аварійний стан. Для запобігання подальшому руйнуванню даху і покрівлі необхідно виконати конструктивний ремонт із заміною непридатних дерев'яних елементів і виконати повну заміну покрівлі. Крім того, в частині простору горища над квартирою АДРЕСА_2 відсутні будь-які санітарно-гігієнічні або інші конструкції, а наявні димовивідні вентиляційні канали знаходяться поза межами простору горища, яке в наслідок реконструкції планується приєднати до квартири АДРЕСА_2. Отже, горище не може бути віднесено до категорії допоміжних приміщень, а тому застосування положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 на спірні правовідносини не поширюється, оскільки спірна частина простору горища є нежитловим приміщенням, не відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, на неї не розповсюджується правовий режим спільної власності мешканців будинку. Мотивуючи своє рішення суду та посилаючись на практику Конституційного Суду України, суди використали її вибірково, a не в повній мірі, вирвавши з контексту потрібні їм фрази.

У зв'язку із цим заявник просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Верховним Судом України зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи, а ухвалою від 27 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду на 16 травня 2018 року.

27 квітня 2018 року до суду надійшло заперечення ОСОБА_4 на заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9, згідно з якими, горище будинку за своїм призначенням є допоміжним приміщенням яке перебуває в загальному користуванні всіх співвласників багатоквартирного будинку, та належить на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку та відповідно до норм чинного законодавства України не може бути передане у користування чи власність одних співвласників будинку без згоди інших. Через горище будинку проходять спільні мережі та комунікації (вентиляційні канали, дерев'яні елементи перекриття, крокви, обрешітки, водовідвідні конструкції тощо), які обслуговують всі квартири будинку і які відповідачами самовільно демонтовано та зруйновано, що призвело до суттєвого погіршення стану будинку та завдання значної шкоди його співвласникам.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подав до суду заперечення на заяву, згідно з якими спірне приміщення є горищем спільного користування, що підтверджується технічним паспортом будинку на АДРЕСА_8 у м. Львові, висновками експертизи, проведеної в межах судового процесу № 464/9299/14ц, поданими самими заявниками. У спірному горищі розміщені димвентканали, які виконували інфраструктурне забезпечення будинку і були зруйновані відповідачами. Внаслідок руйнування димових вентиляційних каналів було унеможливлено забезпечення функціонування житла мешканців будинку: квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10, що встановлено актом № 15/11-C перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 27 березня 2015 року, приписом № 15/11-C про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, архітектурним вимогам, затвердженим проектним рішенням, технічним умовам та іншими нормативно-правовим актам. Реконструкція горища без згоди усіх співвласників, незаконне захоплення горища, зумовило позбавлення його права на житло. Рішення у цій справі прийнято і з дотримання норм міжнародного права і застосуванням рішення Європейського суду з прав людини як джерела права, зокрема у справі «Серявін та інші проти України».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підставі статті 360-4 ЦПКУкраїни 2004 року Верховний Суд України скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо установить, що воно є незаконним.

Суди установили, що сторони у справі є власниками (співвласниками) квартир за адресою: АДРЕСА_8 у м. Львові, який належить до переліку пам'яток архітектури 1910 року (вілла, охоронний № 340, згідно з рішенням Львівського облвиконкому від 05 липня 1985 року № 381) та розташований в межах історичного ареалу м. Львова.

Розпорядженням голови районної адміністрації від 02 червня 2008 року № 381 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 27 травня 2008 року, погоджено збір вихідних даних на проектування реконструкції квартири АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_8 у м. Львові, з надбудовою частини горища і влаштуванням додаткових житлових приміщень мансардного типу в межах надбудованого горища згідно з даними проектними пропозиціями. Крім цього, зобов'язано співвласників отримати в управлінні архітектури департаменту містобудування вихідні дані на проектування, розробити через спеціалізовану організацію проектну документацію на виконання робіт, погодити її у встановленому порядку (управлінням архітектури департаменту містобудування, управлінням охорони історичного середовища, СЕС, Сихівським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області), отримати дозвіл на виконання робіт в інспекції держархбудконтролю у Львівській області, а також вчинити інші дії після закінчення будівельних робіт.

Також встановлено, що на виконання розпорядження, серед іншого, отримано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл від 18 листопада 2008 року № 908/08 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_8 у м. Львові, з розширенням за рахунок частини горища і влаштуванням додаткових житлових приміщень мансардного типу та розпочато будівельні роботи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходили з того, що спірне приміщення горища є допоміжним приміщенням будинку, співвласниками якого є, зокрема, позивачі, права яких порушені, а тому підлягають захисту в обраний ними спосіб. Крім того, зазначене приміщення, яке є горищем будинку, призначене для забезпечення експлуатації будинку, оскільки в цьому приміщенні знаходяться технічні пристрої, необхідні для безпечної експлуатації квартир.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ з подібними предметами спору, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень у таких справах, а також що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року (справа № 6-25091ск15), та постанову Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року (справа № 6-552цс16).

Ухвалюючи постанову від 05 жовтня 2016 року (у справі № 6-552цс16) про відмову у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 02 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2015 року та рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 квітня 2015 року, Верховний Суд України виходив із того, що порівняння наведених судових рішень суду касаційної інстанції із судовим рішенням касаційного суду, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог. Тобто, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Відповідно до статті 353 ЦПК України2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 цього Кодексу підставою для подання такої заяви є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Надана постанова Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справі, за результатом розгляду якої її ухвалено, Верховним Судом України не було викладено правового висновку щодо правильного застосування норм матеріального права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року (справа № 6-25091ск15), на яку також посилається заявник на обґрунтування своїх вимог, суд касаційної інстанції, залишаючи без зміни рішення судів першої й апеляційної інстанцій, керувався тим, що спірне горище перебуває в аварійному, непридатному до нормальної експлуатації стані, простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху - горище не може забезпечувати експлуатацію будинку та побутове обслуговування мешканців, тому цей простір не може бути віднесений до категорії допоміжних приміщень і на нього не поширюється правовий режим спільної власності мешканців будинку. З огляду на зазначене суди дійшли висновку про те, що положення статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 до спірних правовідносин не застосовуються. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що враховуючи специфіку м. Львова, а саме незадовільний стан дахів та горищ у житлових будинках, збудованих у минулих сторіччях, відсутність достатніх коштів у місцевому бюджеті для їх ремонту та необхідність збільшення житлової площі, 06 липня 2007 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради ухвалено рішення № 442 «Про порядок проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території м. Львова з метою ремонту дахів та розширення житлового фонду», яким затверджено Положення про порядок підготовки, погодження документів для оформлення дозволів на проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках з метою ремонту дахів та збільшення житлової площі будинків на території м. Львова.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Умовами статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім того, відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Законодавець розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого.

Зокрема в статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Для правильного вирішення спору суд повинен був з'ясувати не лише характеристику спірного приміщення за наданими документами, але й виходити з того, чи дійсно спірне приміщення є допоміжним; в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову, оскільки в матеріалах справи містяться докази про те, що на горищі, безпосередньо над квартирою АДРЕСА_2, виконуються будівельно-ремонтні роботи по реконструкції квартири АДРЕСА_2, розширення її за рахунок частини горища, під час проведення яких були видалені ділянки дерев'яних конструктивних елементів покриття (лежнів), на які опирались стійки, з переопиранням їх на нові металеві балки, були демонтовані ділянки крокв із заміною їх на нові, демонтовані конструкції слухового вікна та ділянки дерев'яних жолобів системи внутрішнього водовідведення атмосферних опадів. Частина даху, яка розташована над квартирою АДРЕСА_2 житлового будинку по АДРЕСА_8 у м. Львові, або його окремі конструкції не перебуває у ветхому або непридатному до нормальної експлуатації стані відповідно до Стандарту житлово-комунального господарства України СОУ ЖКГ 75.11-35077234. 0015:2009 «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2009 pоку № 21, а перебуває у задовільному стані, при якому елементи даху в цілому придатні для експлуатації, але потребують, з врахуванням перевищення нормативних термінів їх служби, ремонту, який найдоцільніший на цій стадії.

Під час проведення будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_2 проведено будівництво нових елементів та деталей, а саме: для влаштування сходів на другий рівень квартири проведений демонтаж ділянки горищного перекриття над квартирою АДРЕСА_2, при якому частково було демонтовано ділянку цегляних вентиляційних каналів; розпочаті ремонтні роботи з реконструкції системи водовідведення атмосферних опадів з даху житлового будинку.

Установивши, що спірне житлове приміщення є горищем, в якому знаходиться технічне оснащення будинку, суди дійшли висновку про те, що розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 червня 2008 року № 381 «Про погодження збору вихідних даних на реконструкцію квартири АДРЕСА_11 з надбудовою частини горища є незаконним.

Таким чином, у судовому рішенні, наданому заявником для порівняння, та в судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, судами на підставі наданих сторонами доказів встановлені різні фактичні обставини справи, що не свідчить про неоднакове застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Обставини, на які посилається заявник, не підтвердилися.

Отже, підстав для скасування рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року немає.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою, другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик