Справа № 522/5910/17
Провадження № 2/522/4122/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просить вилучити у ОСОБА_1 та передати в заклад ПАТ «Приватбанк»: предмет застави автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: JMB0RK9601Р001039, реєстраційний номер: ВН2061ЕХ (колишній номер НОМЕР_1), що належить на праві власності Відповідачу ОСОБА_1, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: JMB0RK9601Р001039, реєстраційний номер: ВН2061ЕХ (колишній номер НОМЕР_1), що належить на праві власності Відповідачу ОСОБА_1; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW1 від 14.07.2008 року в сумі 19458,09 [Долар США], що за курсом 25,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07,11.2016 року складає 497543,36 грн.(- 19458,09 [Долар США] заборгованість за кредитом (тілом кредиту)): звернути стягнення на предмет застави: автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: JMB0RK9601Р001039, реєстраційний номер: ВН2061ЕХ (колишній номер НОМЕР_1), що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 (65000,АДРЕСА_1), шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № VIW1 від 14.07.2008 року ОСОБА_2 14.07.2008 року отримала кредит у розмірі 19905,33 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.07.2013 року.

У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором третя особа станом на 07.11.2016 року має заборгованість - 140894,03 дол. США, яка складається з наступного: -19458,09 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 8799,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 6562,60 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 106074,11 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Третя особа надала в заставу автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: JMB0RK9601Р001039, реєстраційний номер: ВН2061ЕХ (колишній номер НОМЕР_1), що належав на праві власності ОСОБА_2.

В порушення умов договору, третя особа зобов'язання за кредитним договором не виконує; предмет застави в заклад банку не передала.

Представник ПАТ «Приватбанк» у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні так як відповідач є добросовісним набувачем спірного автомобіля, що підтверджується результатами аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДЦАІ» МВС України, які сформовані 14.06.2017р., бо відповідач придбав автомобіль не у ОСОБА_2, а у зовсім інших осіб, і який з 07.04.2015р. неодноразово був перереєстрований на відповідачем вказаних осіб (нових власників) і тільки з 28.07.2015р. в Ізмаїльському ВРЕР і др.. станом на 16.5.2017р. значиться за ОСОБА_3

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Приватбанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № VIW1 від 14.07.2008 року ОСОБА_2 (далі Третя особа) 14.07.2008 року отримала кредит у розмірі 19905,33 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.07.2013 року.

У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором Третя особа станом на 07.11.2016 року має заборгованість - 140894,03 дол. США, яка складається з наступного: -19458,09 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 8799,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 6562,60 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 106074,11 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Третя особа надала в заставу автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: JMB0RK9601Р001039, реєстраційний номер: ВН2061ЕХ (колишній номер НОМЕР_1), що належав на праві власності ОСОБА_2.

В порушення умов договору, Третя особі зобов'язання за кредитним договором не виконує; предмет застави в заклад банку не передала.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Так, ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно п.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

П.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.

Як зазначив в своєму висновку ВС України в справі № 6-277цс16, згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, у своєму рішенні у справі за № 6-3104цс16 Верховний Суд України констатує, що відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того , у судовому засіданні доведено, що ОСОБА_1П, є власником спірного автомобіля з 2015 року. Також встановлено, що під час проведення переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_1 було встановлено, що жодних обтяжень на спірному автомобілі не має. Таким чином, вищевказаний автомобіль не може бути звернуто у вигляді застави, так як на момент переходу права власності на автомобіль жодних обтяжень на автомобілі не було, а тому відповідач є добросовісним набувачем, а позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх порушених прав.

Беручи до уваги зібрані в судовому засіданні всі докази в їх сукупності та судову практику, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» з тих підстав, що відповідач ОСОБА_1 являється добросовісним набувачем майна спірного автомобіля, і таким чином позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до нього є безпідставними.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1 ЗУ «Про заставу», ст. ст. 330, 388, 509, 525, 526, 530, 572, 589, 590, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення було викладено 18.05.2018 року.

Суддя:

11 травня 2018 року