Справа № 372/3604/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/3173/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 26 21.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Суханової Є.М.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання недійсним договору іпотеки, який обґрунтовував тим, що 14.09.2007 року він уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір іпотеки №4415, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим №2097, відповідно до якого передав в іпотеку ПАТ «УкраСиббанк» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,5000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, село Плюти, житловий масив «Лісовий», цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку.

На підставі наведеного просив суд визнати недійсним договір іпотеки №4415 від 14.09.2007 року, що був укладений між сторонами у зв'язку з невідповідністю положень Договору іпотеки та норм Закону України «Про оцінку земель», Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки №4415 від 14.09.2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Людмилою Дмитрівною за реєстрованим номером №2097.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкраСиббанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення постанови, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а укладений договір іпотеки внаслідок порушення при його укладанні вищевказаних вимог чинного законодавства України, зокрема щодо проведення експертної оцінки земельних ділянок (в тому числі і тих, що передаються у заставу) на обов'язковості якої в даному випадку наголошує законодавець, не відповідає вказаним вимогам ст.638 ЦК України.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Так, судом встановлено, що 14 вересня 2007 року сторони уклали договір іпотеки №4415, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим №2097, згідно з яким передав в іпотеку відповідачу нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,5000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, село Плюти, житловий масив «Лісовий», цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку.

Право власності позивача на вказану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 16.02.2007 року за номером 09 (а.с.11-12).

Відповідно до п.2.1 Договору іпотеки іпотекою забезпечуються в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань за Кредитним договором.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 ЦК України.

Твердження позивача про те, що Договір іпотеки не містить однієї з істотних умов договору, яка, на його думку, є обов'язковою, а саме, вартості земельної ділянки, не відповідає дійсності, так як судом не взято до уваги та не надано жодної правової оцінки тому факту, що самим позивачем перед укладенням Кредитного договору та Договору іпотеки було замовлено та отримано Висновок про ринкову вартість земельної ділянки №89/08-07 від 28.08.2007 року, який складено на підставі Договору про проведення експертної оцінки №89/08-07, укладеного між Позивачем та ПП «Центр незалежної оцінки» «АкоЕксперт» (), копія якого була долучена до відзиву відповідача на позовну заяву, що був отриманий судом 15 лютого 2018 року.

Відповідно до Висновку об'єктом оцінки виступає земельна ділянка загальною площею 0,50 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, село Плюти, житловий масив «Лісовий», кадастровий номер НОМЕР_2, власником земельної ділянки є позивач на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 16 лютого 2007 року.

Метою оцінки було визначення ринкової вартості об'єкта, який мав виступати забезпеченням за кредитними операціями замовника, тобто позивача (ОСОБА_2) з відповідачем (АТ «УкрСиббанк»).

Згідно з висновком ринкова вартість об'єкту на дату оцінки - 31 липня 2007 року становила (без ПДВ) 4 543 800 грн. 63 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на дату складання Висновку еквівалентно 899 762,50 доларів США.

Крім того, ч.1 ст.582 ЦК України передбачає, що оцінка предмету застави не є обов'язковою і здійснюється лише якщо необхідність її проведення встановлена договором або положеннями закону.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону «Про іпотеку» та ч.ч.1. 3 ст.13 Закону «Про заставу» оцінка майна не відноситься до істотних умов договору застави, а може бути проведена за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін.

Також ст.13 Закону України «Про оцінку земель» передбачає лише обов'язковість проведення грошової оцінки земельних ділянок, але не передбачає обов'язкового включення грошової оцінки земельних ділянок до істотних умов договору іпотеки.

Положення про визначення вартості предмету іпотеки може бути включено до іпотечного договору (ч.3 ст.18 Закону «Про іпотеку»). Оцінка предмету іпотеки здійснюється за згодою сторін, якщо інше не передбачено іпотечним договором.

За ч.6 ст.5 Закону «Про іпотеку» вартість предмету іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмету іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Отже, вартість предмету іпотеки є ширшим поняттям і включає в себе оцінку предмету іпотеки, що є різновидом вартості, особливість якого викликана тим, що оцінка проводиться спеціальним суб'єктом - суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ч.3 ст.7 зазначеного Закону проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим у випадках застави державного та комунального майна. Експертна грошова оцінка вимагається при передачі в заставу (іпотеку) земельних ділянок (ч.4 ст.201 Земельного кодексу України, ч.7 ст.5, абз.2 ч.2 ст.13 Закону «Про оцінку земель»).

Якщо вартість предмету застави визначається на основі домовленості між заставодавцем та заставодержателем, в основу оцінки предмету застави покладаються звичайні ціни на дане майно, що склалися на момент виникнення застави, якщо інший порядок оцінки не встановлений договором або законом. Звичайною вважається ціна товару (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведено протилежне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. При цьому під справедливою ринковою ціною розуміється ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг)

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону «Про іпотеку» містить вичерпний перелік істотних умов. У разі відсутності в іпотечному договорі хоч однієї з яких він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Проте, ст.18 Закону «Про іпотеку» не містить такої істотної умови договору іпотеки, відсутність якої може бути підставою для визнання його недійсним як обов'язковість проведення грошової оцінки земельних ділянок, а тим більше визначення вартості предмету іпотеки у розмірі, визначеному на підставі проведеної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно зі ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

При підписанні Договору іпотеки було дотримано всіх вимог чинного законодавства, якими регулюються дані правовідносини.

За ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, при підписанні Договору іпотеки сторонами були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів і він містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства.

Також судом помилково застосовано до правовідносин, що витікають з Договору іпотеки, положень Закону України «Про захист прав споживачів» та правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі про захист споживачів кредитних послуг.

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 цього Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Проте, іпотека є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Договір іпотеки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або як договір про намір здійснити такі дії.

Іпотекодавець не може розглядатися як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначеного правового висновку (стосовно забезпечувального зобов'язання) дійшов і Верховний суд України в своїй Постанові від 27.04.2017 року в у справі №6-1153цс16.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції в порушення вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України неналежним чином оцінено наявні у справі докази, в тому числі, Висновок ПП «Центр незалежної оцінки» «АкоЕксперт» про ринкову вартість земельної ділянки №89/08-07 від 28.08.2007 року, не перевірено доводів, наданих відповідачем, не встановлено фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи та не застосовано норми права, які регулюють дані правовідносини, внаслідок чого неправильно вирішено спір по суті.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає необхідним у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року скасувати і прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місце знаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, код ЄДРПОУ 0980775) судовий збір у розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: