Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 591/109/16-ц

провадження № 61-6372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2016 року у складі судді Шелєхової Г. В. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гагіна М. В., Рибалки В. Г., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1736-мк та договір про надання траншу № 1736/1-мк, згідно з якими відповідач отримала кредит у вигляді траншу у розмірі 13 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18,00 % річних, а в разі порушення будь-яких зобов'язань за кредитом -

36,00 % від суми залишку непогашеної заборгованості на термін до 23 квітня

2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У зв'язку з порушенням відповідачами кредитних зобов'язань станом на 24 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 71 620,46 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 квітня 2015 року складає 1 646 554,38 грн.

Оскільки позивач частково пропустив строк позовної давності за вимогами про повернення кожного чергового щомісячного платежу, то загальний розмір заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованої в межах строку позовної давності, складає 27 616,28 доларів США та заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 754 156,37 грн.

Уточнивши позовні вимоги, банк остаточно просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 880,95 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 7 508,50 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 21 372,45 доларів США та пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 956 848,65 грн.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що початком перебігу строків позовної давності є дата направлення повідомлення боржнику, а саме 28 травня 2009 року, тому строк позовної давності для вимог за кредитом, за відсотками за користування кредитними коштами та по пені закінчився 28 травня 2014 року. Доказів на підтвердження переривання перебігу позовної давності суду не надано. Крім того, у задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_4 відмовлено, оскільки припинено договір поруки та з урахуванням того, що до пред'явленої вимоги до позичальника застосовано позовну давність, яка є підставою для відмови від позову.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Змінено заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2016 року, виключено з його мотивувальної частини висновок щодо початку перебігу позовної давності з 28 травня 2009 року, її закінчення - 28 травня 2014 року та про дію поруки ОСОБА_4 протягом шести місяців. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Своє рішення апеляційний суд мотивував тим, що позивач листом від 28 травня

2009 року відповідно до умов договору та частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк повернення кредиту з 23 квітня 2013 року на 30 червня 2009 року, а подавши цього ж дня позов до суду, згідно з частиною другою статті 264 ЦК України перервав позовну давність до вимог про погашення заборгованості, тому звернувшись до суду 11 січня 2016 року банк пропустив строк позовної давності, який заявлений ОСОБА_3 Крім того, зазначив, що договором поруки визначений строк його дії, тому, звернення поза межами встановленого договором п'ятирічного строку його дії свідчить про припинення поруки.

У липні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитним договором встановлений термін його дії, а саме п'ять років, тобто до 23 квітня 2013 року, тому банк вважає, що строк позовної давності не пропустив, а суди неналежно оцінили докази у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 02 листопада 2017 року - призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1736-мк та договір про видачу траншу № 1736/1-мк, відповідно до умов яких ОСОБА_3 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 13 000,00 доларів США на термін до 23 квітня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % річних, а в разі порушення будь-яких зобов'язань з погашення кредиту - 36,00 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 квітня

2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 1736-мк, відповідно до умов якого відповідач зобов'язується відповідати перед позивачем за виконання обов'язків позичальником у повному обсязі.

Того ж дня між банком та ОСОБА_3 укладено договір застави автомобіля Mersedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, належний на праві власності заставодавцю, для забезпечення нею виконання кредитного зобов'язання.

Сторони кредитного договору узгодили строки повернення кредиту та сплати процентів за його користування шляхом внесення щомісячних платежів до 20 числа у загальній сумі 331,40 доларів США, відповідальності позичальника за порушення зобов'язання у вигляді пені у розмірі 0,2 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту, процентів за його користування та інших сум у разі порушення умов договору (пункти 2, 4, 6).

У пункті 6.7 кредитного договору його сторони узгодили п'ятирічний строк позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за його користування, пені та штрафу.

Загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 07 квітня

2016 року складає 76 115,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня

2016 року складає 991 109,73 грн, з яких: 11 271,99 доларів США - заборгованість за кредитом, 26 661,97 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 38 181,39 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 припинила виконуватисвої зобов'язання за кредитним договором з грудня 2008 року (а. с. 95-99).

Позивач листом від 28 травня 2009 року за № 30.1.0.0/2-384 надіслав ОСОБА_3 повідомлення з вимогою протягом 30-денного строку погасити заборгованість за кредитом у сумі 1 037,09 доларів США, за процентами - 1 169,48 доларів США та пеню - 119,32 доларів США, а всього 2 325,89 доларів США. У разі несплати цієї заборгованості у вказаний строк, на підставі статті 1050 ЦК України та умов договору банк вимагав від позичальника достроково повернути суму кредиту (а. с. 54).

У зв'язку з невиконанням позичальником зазначених вимог банку, останній 30 червня 2009 року звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом станом на 25 травня

2009 року у сумі 12 099,64 доларів США, з яких: 11 062,55 доларів США - кредит, строк повернення якого не настав, 1 169,48 доларів США - проценти за користування кредитом, 119,32 доларів США - пені, а всього - 13 388,44 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль Mersedes-Benz.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 червня 2010 року у справі

№ 2-2461/10, яке набрало законної сили, зазначений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про заставу», статтею 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Застоводержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 530 ЦК Українивстановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частиною четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду, що звернувшись до суду 30 червня 2009 року з позовом до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, банк змінив строк виконання зобов'язання з 23 квітня 2013 року на 30 червня 2009 року, тобто відлік строку позовної давності почався саме з моменту звернення до суду, однак позов подано лише 11 січня 2016 року, отже, поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові. Крім того, договором поруки визначено строк його дії, а саме п'ять років, тому звернення до суду поза межами цього строку свідчить про припинення поруки ОСОБА_4 та є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки кредитний договір діє до 23 квітня 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки банк, звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів, змінив початок перебігу такого строку.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2016 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик