Справа №204/1984/17
Провадження №2/204/950/17
РІШЕННЯ

іменем України

23 травня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в сумі 117000 грн. та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала Заяву №б/н від 19 лютого 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. Таким чином, станом на 12 грудня 2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 117000 грн. у звязку з чим позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду.

У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначає, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні.

Відповідач та її представник ОСОБА_2, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. До початку судового засідання представник відповідача ОСОБА_2 надав суду письмову заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, проте надав до суду відзив, згідно якого просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що договір укладений 19 лютого 2010 року діяв до 18 лютого 2011 року включно, після чого був пролонгований до 18 лютого 2012 року включно, подальше продовження дії договору нічим не передбачено. З огляду на це, право вимоги про стягнення заборгованості у позивача виникло з 20 березня 2012 року, але протягом більше ніж шести років позивач не заявляв їх. Позивач не заявляє клопотання про поновлення строку позовної давності за відсутності поважних причин його пропуску, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, позивачем невірно зроблено розрахунок заборгованості, а саме відносно нарахованих відсотків за користування кредитом.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

19 лютого 2010 року між позивачем та ОСОБА_3, яка згодом змінила своє прізвище на ОСОБА_1, було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак, зазначені умови договору відповідач належним чином не виконала у зв'язку з чим станом на 12 грудня 2017 року має заборгованість перед банком у розмірі 117000 грн., яка складається з:

- тіла кредиту 3980,50 грн.;

- нараховані відсотки за користування кредитом 113019,50 грн.

За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідач згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязана сплати суму боргу.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Твердження відповідача стосовно того, що позивачем не вірно нараховані відсотки за користування кредитом судом не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів з даного приводу суду не надано.

З огляду на зазначене, предявлені позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими.

Відповідач наполягає на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності.

В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З розрахунку заборгованості (а.с. 5-10) вбачається, що відповідачем з травня 2010 року регулярно щомісяця здійснювалися платежі на виконання умов кредитного договору, останній з яких було здійснено 24 жовтня 2013 року.

Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування пятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли ОСОБА_4 надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці ОСОБА_4 не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися.

Позивачем до позову долучено Витяг з ОСОБА_4 та правил надання банківських послуг згідно п.1.1.7.31 строк позовної давності стосовно вимог банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороду неустойки пені, штрафів, видатків банку складає 50 років.

Відповідач в свою чергу наполягає на трирічному строку позовної давності та до свого відзиву долучає копію наданих їй позивачем ОСОБА_4 та правил надання банківських послуг, де відсутня умова щодо продовження строку позовної давності.

В судовому засіданні встановлено, що наданий позивачем ОСОБА_5 з ОСОБА_4 та правил надання банківських послуг (а.с.13-36) не містять підпису відповідача й відсутні докази на підтвердження того, що при оформленні відповідачем зарплатної картки та підписанні Анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_4 та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 19 лютого 2010 року діяли ОСОБА_4 і правила надання банківських послуг саме в такій редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 50 років, а тому ці ОСОБА_4 не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а в анкеті-заяві позивача від 19 лютого 2010 року домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, з 24 жовтня 2013 року відповідачем не здійснено жодного платежу, та позивач не міг не знати, що відповідач з 24 жовтня 2013 року почала порушувати умови кредитного договору і відповідно права банку (а.с.5-10).

Таким чином, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобовязанням.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності.

За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: