АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 643/7752/17

Провадження № 22-ц/790/4548/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А,

суддів: Бровченка І.О., Кіся П.В.

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В. від 20 червня 2017 року,

в с т а н о в и в :

20 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову.

Доводи заяви мотивовані тим, що відповідач не виконує свої зобов'язання щодо повернення їй боргу у сумі 260 000 грн, уникає спілкування з нею та має реальну можливість розпорядитись нерухомим майном, яке належить йому на праві приватної власності, а саме: земельною ділянкою площею 4,000 га (цільове призначення: особисте селянське господарство), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З урахуванням викладеного та з метою створення можливості для майбутнього реального виконання рішення суду, ОСОБА_1 просила забезпечити позовну заяву та накласти арешт на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площе. 4,000 га (цільове призначення: особисте селянське господарство).

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4,000 га, яка належить на праві власності ОСОБА_2

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою судді суду першої інстанції, особа, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у забезпеченні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що на час винесення ухвали про забезпечення позову від 20 червня 2017 року і на теперішній час єдиним належним власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року по справі № 640/8456/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, що зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 серпня 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, ухвалу судді вважав такою, що ухвалена без порушень норм процесуального права, з дотримання матеріального права та скасуванню не підлягає.

Свої доводи мотивує тим, що право власності на землю виникає з дня державної реєстрації по сформованим земельним ділянкам в порядку статті 79-1 Земельного кодексу України.

На день звернення до суду першої інстанції 20 червня 2016 року та винесення спірної ухвали, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 4,000 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в цілому належала відповідачу по справі - ОСОБА_2, номер запису про право власності: 145930092, дата та час державної реєстрації: 19.05.2016р, година: 13:40:05. Підстава виникнення права власності на земельну ділянку: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серії та номер: НВ-016, виданий 18.05.2016р, видавник: Управління Держгеокадастру у м. Харкові.

Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову не порушив норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права, щодо встановлення власника земельної ділянки ОСОБА_2, як відповідача, з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на 20 червня 2017 року.

Посилання ОСОБА_4 на те, що на час розгляду справи її не було залучено до участі у справі, спростовується приписами статті 153 ЦПК України (в редакції, що діяла на час постановлення ухвали), а саме заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 від ОСОБА_1 не надійшло.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову суддя виходив із положень статей 151-153 ЦПК України та свої висновки мотивував тим, що невжиття заходів по забезпеченню позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Згідно частини 3 статті 151 ЦПК України (в редакції, що діяла на час вирішення питання про забезпечення позову) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Частиною 3 цієї статті передбачено,що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

За змістом пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є вимога до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 260 000 грн. Відповідач свого обов'язку щодо повернення коштів не виконує.

Отже, вимоги позивача мають майновий характер.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Враховуючи вказані процесуальні норми та встановлені вище обставини, беручи до уваги предмет спору і зміст заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про законність ухвали судді суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 на те, що на час винесення ухвали про забезпечення позову від 20 червня 2017 року та на теперішній час єдиним належним власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі рішення суду про визнання права власності та витребування мана, що набуло чинності 06 червня 2017 року, колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 4 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована за ОСОБА_4 03 серпня 2017 року.

З огляду на викладене, на час постановлення оскаржуваної ухвали, ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не набула права власності на зазначену земельну ділянку, хоча 06 червня 2017 року набуло чинності судове рішення про визнання за нею такого права власності, а тому підстав вважати, що її права якимось чином можуть бути порушені у суду першої інстанції підстав не було.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції роз'яснює, що ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту.

За результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

П.В. Кісь