Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 367/7589/15-ц

провадження № 61-6432св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2016 року в складі судді Саранюк Л. П. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Сліпченка О. І., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ ФК «Вектор Плюс»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна та поновлення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між Відкритим акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 78 000 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1. Кредитний договір був забезпечений іпотечним договором від 25 квітня 2008 року, укладеним між тими ж сторонами, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Вказує, що у зв'язку з фінансовою кризою, яка сталася у серпні 2008 року в Україні, позивач не змогла регулярно сплачувати кредит та проценти, у зв'язку з чим банк звернувся до нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису. 08 жовтня 2015 року до оселі позивача прийшли невстановлені особи та повідомили, що на даний час власником квартири АДРЕСА_1 з 12 вересня 2015 року є ТОВ ФК «Вектор Плюс», тому ОСОБА_2 повинна звільнити вищевказану квартиру. 19 жовтня 2015 року дізналася у нотаріуса про перереєстрацію спірної квартири. Вважає, що нотаріус не мав права вчиняти перереєстрацію майна без її згоди як власника та дозволу органів опіки та піклування. Вказувала, що нотаріус також порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2015 року; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння; поновити право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ ФК «Вектор Плюс» як іпотекодержатель має право самостійно обирати спосіб звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання - продажу від свого імені предмета іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відбувся перехід до ТОВ ФК «Вектор Плюс» усіх прав та обов'язків за іпотечним договором, тому воно правомірно скористалось добровільним (позасудовим) врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до нотаріуса та зареєструвавши за собою право власності на спірну квартиру.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи немає доказів передання ТОВ ФК «Вектор Плюс» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Договір про задоволення вимог банку між іпотекодержателем та позивачем укладено не було, тому визнання за ТОВ ФК «Вектор Плюс» права власності на спірне майно суперечить статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Нотаріус не мав права перереєстровувати спірну квартиру лише на підставі застереження в іпотечному договорі. Суди залишили поза увагою відсутність згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину щодо спірного майна. Також суди залишили поза увагою, що всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відбулося відчуження квартири, яка придбана за рахунок кредитну в іноземній валюті.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 78 000 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1.

Кредитний договір був забезпечений іпотечним договором від 25 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Суди також встановили, що у квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За результатами розгляду заяви про реєстрацію права власності на предмет іпотеки державний реєстратор 12 вересня 2015 року провів державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Заперечуючи проти заявлених вимог, ТОВ ФК «Вектор Плюс» вказувало, що воно набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між нею та ВАТ «Сведбанк» 25 квітня 2008 року, на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що банк передав ТОВ ФК «Вектор Плюс» право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які були укладені 25 квітня 2008 року з ОСОБА_2, отже такі докази не були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2013 року у справі № 1013/3599/2012 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 29 серпня 2011 року, вчинений на іпотечному договорі від 25 квітня 2008 року, укладеному між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2

Вказані обставини суди залишили поза увагою, відповідно, їм не надано належної правової оцінки.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Однак окремий договір про задоволення вимог банку між позивачем та банком або ТОВ ФК «Вектор Плюс» не укладався.

Проте суди не звернули уваги, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов'язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Проте суди на вказані обставини справи та норми матеріального права уваги не звернули.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте суди не перевірили доводів сторін у справі та зібраних у справі доказів, не встановили обставин, що мають значення для справи, не надали їм юридичної оцінки.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки цей Закон застосовується у разі звернення стягнення на майно, що не є предметом цього спору.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких умов, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик