АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Харків

Справа № 645/1838/18 Провадження № 22-ц/790/4379/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П.,

Маміної О.В.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_2,

Відповідачі: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волков Олександр Юрійович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 травня 2018 року, постановлену суддею Шарко О.П.,-

за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг, визнання права,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив суд визнати його право на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за рахунком НОМЕР_1 на суму 63000 грн., зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунком НОМЕР_1 на суму 63000 грн., зобов'язати відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити всі необхідній дії в межах наданих законом повноважень здійснити виплати відшкодування коштів в межах гарантованої суми позивачу, як вкладнику неплатоспроможного банку ПАТ «Банк Михайлівський».

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху для усунення недоліків шляхом надання документу, що підтверджує сплату судового збору у встановлених чинним законодавством розмірах, що на момент звернення позивача до суду становив 704 грн. 80 коп., надання відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; надання підтверджень про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; підтвердження відповідності копій письмових доказів оригіналу, які знаходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що недоліки позовної заяви усунуті лише частково.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою позивач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду від 14 травня 2018 року та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд у новому складі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є споживачем неякісних банківських послуг, чим було порушено його права, а тому до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких він звільнений від сплати судового збору. Також зазначає, що він виконав усі вимоги ухвали суду про залишення позову без руху шляхом направлення заяви з уточнюючими та обґрунтованими доводами. Також звертає увагу, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст.260 ЦПК України, оскільки ухвала є некоректною та не чіткою, адже не містить конкретних обґрунтувань щодо невиконаних ним вимог ухвали.

Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.360 ЦПК України, до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст.175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Зі змісту ухвали від 16 квітня 2018 року вбачається, що позовна заява була залишена без руху у зв'язку із ненаданням документів про сплату судового збору, відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, підтверджень про відсутність іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав і неналежним підтвердженням відповідності письмових доказів оригіналу.

Матеріали справи свідчать, що на виконання ухвали суду від 16 квітня 2018 рокупозивачем було надано заяву, де він зазначив, що звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про судовий збір» та з позовом звернувся вперше. Також, було долучено копії відповідей Банку «Михайлівський», НАБУ, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та заяви до Уповноваженої особи ФГВФО та Голови НАБУ Ситнику А.С., якими позивач, як на його думку, підтверджував досудове врегулювання ним спору.

Що стосується вимоги ухвали щодо підтвердження відповідності копій письмових доказів оригіналу, які знаходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення відповідно ч.5 ст.95 ЦПК України слід зазначити таке.

Зокрема, статтею 177 Цивільного процесуального кодексу України передбачається, що позивач, повинен подати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Слід зазначити, що статтею 185 ЦПК України чітко визначено підстави для залишення позовної заяви без руху та подальше її повернення, а саме недотримання вимог ст.175, 177 ЦПК України, між тим, невиконання положень викладених у ст.95 ЦПК України, зокрема, щодо посвідчення копій, до таких підстав не належить.

Відповідно до вимог п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Суд першої інстанції в порушення зазначеної процесуальної норми вимагав у позивача не зазначити це у позовній заяві, а надати таке підтвердження.

Крім того, суд в оскаржуваній ухвалі не ставить під сумнів територіальну підсудність розгляду позову, тобто необхідність звернення із позовною заявою саме до цього суду.

В той же час на підставі ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ст.ст.13,43,49 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими їх обґрунтовує, та зазначає докази на підтвердження обставин.

Суд при вирішення питання про відкриття провадження у справі за поданою позовною заявою не має права давати оцінку доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Щодо несплати судового збору позивачем, слід зазначити таке.

Залишаючи позовну заяву без руху, а в подальшому визнаючи її неподаною та повертаючи заявнику, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому посилання на врегулювання їх Законом України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

Ураховуючи специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність правовідносин, які виникли відповідно до договору банківського вкладу свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту свого права пов'язаний із придбанням, замовленням, використанням або наміром придбати чи замовити продукцію для особистих потреб або обов'язком банку надати такі послуги.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., № 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, приймаючи Закон України «Про судовий збір», законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг для певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду прийшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України). (Постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №761/15834/17, провадження №61-10318св18)

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно поклав на ОСОБА_2, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його позовну заяву неподаною і повернув її.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Отже, Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Суд першої інстанції порушив порядок вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що такі дії безпідставно позбавили позивача права на судовий розгляд справи.

Частково безпідставне залишення позову без руху призвело в подальшому до прийняття рішення про визнання його неподаним та повернення, яке на думку колегії суддів не ґрунтується на законі та суперечить положенням статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст. ст. З, 15 ЦК України, ст. ст. 1,2, 4,5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу та свідчить про порушення судом порядку вирішення питання.

Порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи призвело до постановлення помилкової ухвали від 14 травня 2018 року, яка підлягає скасуванню з підстав зазначених у ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 травня 2018 року - скасувати та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 22 серпня 2018 року