Справа № 758/2995/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря судового засідання Луценко К.І., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Подільська районна в м. Києві державна адміністрації, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами щодо утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з квітня 2017 р. по лютий 2018 р. у розмірі 8500 грн.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 30.05.2018 р. матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог зазначив, що 11.11.2006 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_4. 23.11.2010 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 14.12.2013 р. між позивачем та відповідачем було повторно укладено шлюб. Від повторного шлюб у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 р. народилася донька ОСОБА_5. 09.12.2016 р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва повторний шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільні діти залишилися проживати разом з відповідачем, за адресою: АДРЕСА_1. На підставі Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.10.2016 р. з позивача було стягнуто аліменти на дітей у розмірі 1700 грн., які підлягали індексації відповідно до Закону, щомісячно, починаючи з 14.09.2016 р. і до досягнення старшою дитиною повноліття та аліменти на утримання відповідача у розмірі 500 грн., щомісячно, починаючи з 14.09.2016 р. і до досягнення ОСОБА_5 трирічного віку. Вказав, що позивачем були сплачені аліменти на утримання відповідача до досягнення ОСОБА_5 трирічного віку в повному розмірі, а аліменти на утримання дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сплачувались до квітня 2017 р. З квітня 2017 р. змінились сімейні обставини, за яких син позивача та відповідача ОСОБА_4 переїхав проживати до позивача за адресою: АДРЕСА_2. Фактично з квітня 2017 р. по лютий 2018 р. ОСОБА_4 проживав разом з позивачем та перебував на його повному матеріальному утриманні, а відтак, позивач вважає, що його спільне проживання з сином ОСОБА_4 у зазначений період, що складає 10 місяців, є істотною обставиною для часткового звільнення його від сплати заборгованості за аліментами.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач заперечувала проти позову в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні, зазначила, що в період проживання сина з батьком вона допомагала в утриманні дитини, крім того, неналежний догляд позивача, призвів до хвороби дитини, яку останній довелось лікувати.

Суд, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши учасників даного судового розгляду, дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, 11.11.2006 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 11.11.2016 року, серія НОМЕР_1, актовий запис № 2211, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 14). Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження від 09.08.2016 року, серія НОМЕР_2, актовий запис № 767, видане Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 7).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.11.2010 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 11.11.2006 року, відділом РАЦС Солом'янського РУЮ м. Києва, актовий запис № 2211 - розірвано (а.с. 15).

14.12.2013 р. між позивачем та відповідачем було повторно укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 09.08.2016 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 1714, видане повторно Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 16). Від повторного шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвом про народження від 09.08.2016 року, серія НОМЕР_3, актовий запис № 539, видане Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 18).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2016 р. шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 14.12.2013 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1714 - розірвано (а.с. 20).

12.10.2016 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва (справа № 11318/16-ц) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, стягнуто аліменти у розмірі 1700 грн., які підлягали індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 14 вересня 2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 21-24).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України (надалі за текстом - ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 758/11318/16-ц, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина та дочки, у розмірі 1700 грн., щомісячно. Згідно довідки-заборгованості по аліментах, згідно статистичних даних з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. прожитковий мінімум 30 % на дитину від 6 до 18 років складає - 2027 грн. Боржником сплачено аліменти на суму 10 500 грн. та 4729,80 грн. Станом на 01.03.2018 р. заборгованість становить 14 601,31 грн. (а.с. 33).

Стаття 124 Конституції України встановлює, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 вказаної Конвенції кожен, чиї права та свободи, вказані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

У той же час, у пункті 36 Рішення від 09.12.2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає право не тільки ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 Рішення від 13.01.2011 року «Чуйкіна проти України».

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789-Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

12.10.2016 р. Рішенням Подільським районним судом м. Києва (справа № 11318/16-ц) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, аліменти у розмірі 1700 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 14 вересня 2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 21-24).

Судом встановлено, що 09.08.2017 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва (справа № 14719/16-ц) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні дитини, задоволено. Вищевказаним Рішенням було встановлено спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3: кожної середи після закінчення дошкільних/шкільних занять до 20-00 год.; кожної суботи з 10-00 год. До 19-00 год.; половину зимових, весняних, літніх та осінніх канікул за домовленістю з матір'ю дитини ОСОБА_2 В разі хвороби дитини або в разі проведення занять з викладачами, якщо це припадає на день зустрічі, перенести зустріч на іншу узгоджену з ОСОБА_2 дату, щоб це не суперечило інтересам дитини, її стану здоров'я, потребам для повноцінного розвитку у відповідному віці, а не в інтересах батьків (а.с. 25-27).

Доказів на підтвердження сплати аліментів на користь відповідача за вищевказаний період матеріали справи не містять, натомість в позовній заяві позивач безпосередньо сам вказує, що з квітня 2017 р. по лютий 2018 р. спільний син ОСОБА_4 проживав разом з батьком та перебував на його повному матеріальному утриманні. Позивач вказав, що не погоджується щодо аліментної заборгованості в частині сплати аліментів на користь відповідача на утримання сина, за той час коли дитина проживала з позивачем (квітень 2017 р. - лютий 2018 р.), фактично грошові кошти, що підлягали сплаті на користь відповідача щодо утримання спільного сина, були витрачені в інтересах останнього по забезпеченню його матеріального утримання.

На спростування вищевказаної інформації відповідач в судовому засіданні вказала, що у період перебування спільного сина з батьком, ОСОБА_4 захворів, після чого його мати забрала до себе додому та в подальшому його лікувала, оскільки, це встановлено було в Рішенні Подільського районного суду м. Києва (справа № 758/14719/16-ц) від 09.08.2017 р., згідно якого в разі хвороби дитини або в разі проведення занять з викладачами, якщо це припадає на день зустрічі, перенести зустріч на іншу узгоджену з ОСОБА_2 дату, щоб це не суперечило інтересам дитини, її стану здоров'я, потребам для повноцінного розвитку у відповідному віці, а не в інтересах батьків.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналогічна норма міститься і в ст. 180 СК України, де передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, той із батьків або інших законних представників, на ім'я кого вони виплачуються, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів також передбачено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити від сплати заборгованості.

Як зазначалося позивач вказує про наявність інших обставин, що мають істотне значення для правової можливості звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, а саме, визначення за рішенням суду, способу участі батька у вихованні дитини. Крім того, позивач зауважив, що останнім було прийнято рішення не сплачувати аліменти на утримання сина на користь відповідача. Додав, що аліменти можуть бути використані виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сплата б призначених судом аліментів на користь відповідача на утримання сина у період з квітня 2017 р. по лютий 2018 р., на думку позивача, було б неправильно, оскільки син не проживав з матір'ю у вказаний період і аліменти не використовувалися б за цільовим призначенням.

На час розгляду даної справи Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.10.2016 р. (справа № 758/11318/16-ц) є чинним, а тому відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В своєму позові позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам щодо утримання ОСОБА_4, які були присудженні зазначеним Рішенням суду за період з квітня 2017 р. по лютий 2018 р.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Та обставина, що спільна дитина позивача та відповідача ОСОБА_4 періодично проживала з батьком, не може бути визнана судом, як обставина, що має істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що мати не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною, а відтак, вищевказана обставина не звільняє позивача від сплати аліментів. В свою чергу, позивач до суду з позовом про звільнення останнього чи перегляд Рішення стосовно аліментів, не звертався.

Таким чином, на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 3, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 180, 181, 182, ч. 2 ст. 197 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Декларацією прав дитини та Конвенцією про права дитини, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Подільська районна в м. Києві державна адміністрації, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами - залишити без задоволення;

Сплату судового збору покласти на позивача;

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк