У Х В А Л А

11 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 643/18466/15-ц

Провадження № 14-575цс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, про стягнення заборгованості за договором позики

за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів Бездітка В. М., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., та

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 грудня 2012 року він та ОСОБА_4 уклали договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого останній отримав від нього у позику грошові кошти в сумі 369 000,00 грн, що еквівалентно 45 000,00 доларів США, строком повернення до 06 червня 2013 року. На час звернення до суду із цим позовом відповідач позику не повернув.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 1 030 679,33 грн, три проценти річних у розмірі 76 916,68 грн та інфляційні втрати у розмірі 675 095,19 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 517 359,70 грн, що станом на 02 грудня 2016 року еквівалентно 19 435,00 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 76 916,68 грн та інфляційні втрати у розмірі 675 095,19 грн, а всього - 752 011,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням реалізації предмета іпотеки та курсу валют залишається неповернутою відповідачем позика у розмірі 517 359,70 грн, що в свою чергу є підставою для застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На обґрунтування такого висновку апеляційний суд зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року позивач реалізував предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 за 632 000,00 грн, що свідчить про задоволення вимог ОСОБА_3 як іпотекодержателя і кредитора за договором позики від 07 грудня 2012 року, за яким він передав у позику відповідачу 369 000,00 грн, а тому інші його вимоги є безпідставними.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 подав доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у стягненні залишку заборгованості з урахуванням курсу гривні на день ухвалення рішення, оскільки у договорі сторони визначили еквівалент суми позики, а тому позика підлягала поверненню в гривні, але за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день проведення повного розрахунку (ухвалення рішення). Крім того, суд не зазначив мотивів відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою цього суду від 21 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року справу передано на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду з посиланням на частину п'яту статті 403 ЦПК України, згідно з якою суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п'ятій статті 403 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи зазначену підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на те, що існує різна судова практика щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), яка зазначає про недійсність наступних вимог іпотекодержателя після завершення позасудового врегулювання.

На обґрунтування вказаного висновку колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на такі судові рішення.

Зокрема, Вищий господарський суд України у постанові від 05 жовтня 2015 року (справа № 903/313/15) зазначив, що якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, яке буде передано в іпотеку/заставу в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна позичальника.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 листопада 2015 року (справа № 6-21742св15) зазначив, що у випадку нестачі вартості предмета іпотеки для задоволення всіх вимог іпотекодержателя після позасудового врегулювання за одним із договорів іпотеки, кредитор має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, в тому числі й із такого, яке є предметом іншого договору іпотеки.

Іншого висновку, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08 липня 2015 року (справа № 6-7917св15), вказавши, що у зв'язку із позасудовим врегулюванням спору зобов'язання за кредитним договором є такими, що припинилися відповідно до частини шостої статті 36 Закону № 898-IV.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року (справа № 646/7699/13-ц) також зазначено, що зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором припиняють свою дію з набуттям позивачем права власності на іпотечне нерухоме майно, у зв'язку із задоволенням ним вимог за кредитним договором, забезпечених іпотечним договором.

Таку ж позицію висловив Вищий господарський суд України у постанові від 02 жовтня 2017 року (справа № 908/2517/16) та зазначив, що ТОВ «ФК «Поліс» реалізувало своє право на задоволення вимог до боржника шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, а тому відповідно до приписів частини шостої статті 36 Закону № 898-IV вимоги кредитора щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 761/17280/16-ц, провадження № 61-11249св18) колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду висловила правову позицію, а саме: положення частини четвертої статті 36 Закону № 898-IV не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки зобов'язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення всього розміру заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа № 756/31271/15-ц, провадження № 61-4156св18) колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання відповідно до частини четвертої статті 36 Закону № 898-IV є недійсними, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки, є недійсними.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05 березня 2018 року (справа № 927/84/16) підтримав висновок суду першої інстанції про відхилення вимог кредитора після набуття останнім права власності на предмет іпотеки на підставі частини шостої статті 36 Закону № 898-IV.

Пославшись на вказані судові рішення, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що положення частини четвертої статті 36 Закону № 898-IV допускає неоднозначне тлумачення. В одних випадках суди розуміють буквально наведене положення закону та відмовляють у задоволенні будь-яких вимог кредитора, висунутих після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, незалежно від того, чи задоволені вимоги кредитора (іпотекодержателя) за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, чи ні. В інших випадках суди застосовують наведені положення частини четвертої статті 36 Закону № 898-IV в системному тлумаченні з положеннями статей 591, 598, 599 ЦК України та, встановивши, що за рахунок предмета іпотеки не в повному обсязі задоволені вимоги кредитора, відповідно зобов'язання не припинилось, задовольняють їх у судовому порядку.

Визначальним у цій ситуації колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважала питання про те, чи є наслідком завершення позасудового врегулювання та, відповідно, недійсністю наступних вимог іпотекодержателя, припинення основного зобов'язання.

Зазначене питання, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,і свідчить про виключну правову проблему в державі й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає те, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов'язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) наявність у національному законодавстві механізмів подолання таких розбіжностей; 3) наявність фактичного запровадження механізмів подолання розбіжностей і, якщо так, то 4) чи є такі механізми ефективними.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року відсутні посилання на кількісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Стосовно наведених в ухвалі від 10 жовтня 2018 року судових рішень, в яких, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, по-різному застосовано частину четверту статті 36 Закону № 898-IV, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

ОСОБА_3 у позовній заяві (т. 1, а. с. 2 - 5), посилаючись на статтю 533 ЦК України, зазначив, що за укладеним між ним та відповідачем договором позики останній отримав від нього в позику грошові кошти у сумі 369 000,00 грн, що еквівалентно 45 000,00 доларів США. Тобто предметом цього договору, за твердженням позивача, є позика в еквіваленті до іноземної валюти.

Суд першої інстанції застосував частину другу статті 533 ЦК України та вважав установленим, що в укладеному договорі сторони досягли згоди про суму позики в еквіваленті до іноземної валюти. Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд керувався тим, що з урахуванням отриманої від реалізації предмета іпотеки суми та курсу валют залишається неповернутою відповідачем сума позики у розмірі 517 359,70 грн, що в свою чергу є підставою для застосування статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В оскаржуваному рішенні від 21 квітня 2017 року (т. 2, а. с. 76 - 79) апеляційний суд зазначив, що згідно зі змістом укладеного між сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року відповідач отримав 369 000,00 грн, і саме цю суму зобов'язався повернути; про отримання відповідачем грошових коштів за договором позики в іноземній валюті в матеріалах справи будь-які докази відсутні. З огляду на те, що відповідач отримав у позику 369 000,00 грн, а предмет іпотеки реалізовано за 632 000,00 грн, апеляційний суд зробив висновок про безпідставність заявлених позовних вимог. Тобто апеляційний суд переоцінив докази - умови договору позики.

Зі змісту касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 вбачається, що підставами оскарження рішення апеляційного суду зазначено відсутність мотивів і висновків суду на спростування доводів позивача щодо застосування до спірних правовідносин частини другої статті 533 ЦК України щодо валюти зобов'язання. На думку заявника, апеляційний суд помилково встановив обставини справи щодо суми позики та не звернув уваги на пункт 1 договору, в якому зазначено суму позики в еквіваленті до іноземної валюти - 45 000,00 доларів США. Також заявник посилається на те, що апеляційний суд не зазначив мотивів відмови у задоволенні позовних вимог на підставі статті 625 ЦК України.

З викладеного слідує, що спірним питанням у цій справі є предмет укладеного між сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року, а саме сума позики: 369 000,00 грн, чи із зазначенням еквівалента іноземної валюти - 45 000,00 доларів США на підставі частини другої статті 533 ЦК України.

Питання про те, чи є наслідком завершення позасудового врегулювання та, відповідно, недійсністю наступних вимог іпотекодержателя, припинення основного зобов'язання згідно з частиною четвертою статті 36 Закону № 898-IV судами не досліджувалося й не вирішувалося, хоч саме це питання визначальним у цій справі вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у зв'язку з різним вирішенням якого судами й передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, внаслідок виключної правової проблеми для формування єдиної правозастосовчої практики.

Статтю 36 Закону № 898-IV не застосовував ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції.

Відсутні посилання щодо статті 36 Закону № 898-IV і в касаційній скарзі.

Отже, підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, передбачені частиною п'ятою статті 403 ЦПК України, відсутні.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду зазначає, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відповідно до частини першої статті 25 ЦПК України.

Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування норм матеріального права судами першої й апеляційної інстанцій, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків, і такі механізми є ефективними.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року - повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська

В. С. Князєв