23.08.2018 227/1382/18
23 серпня 2018 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючої судді Любчик В.М.,
секретаря судового засідання Сафронової К.М.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження та заочного розгляду в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Білицька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
24 квітня 2018 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Білицька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_2 посилається на те, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_3, яка вже понад три роки за вказаною адресою не проживає, не оплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні квартири. На даний час позивач має намір продати вказану квартиру. У зв'язку з чим просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_4 в відкрите судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_1, діючий на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги, у відкритому судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_4 посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з'являлась, на адресу її реєстрації неодноразово були направлені судові повістки з матеріалами справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.29,45). Крім того про дату, час та місце судового засідання була повідомлена шляхом розміщення інформації на сторінці Добропільського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб - порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет, причини неявки суду невідомі. Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.
Представник третьої особи Білицької міської ради в відкрите судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, по суті позовних вимог заперечень не мають.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.
Суд, вислухавши думку представника позивача, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 28 травня 2010 року (а.с.6-7), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8), копією технічного паспорту (а.с.9-10).
Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Білицької міської ради м. Добропілля Донецької області № 2274 від 11.04.2018 року (а.с.11).
Звертаючись до суду з позовом позивач надав акт обстеження матеріально - побутового стану від 13 квітня 2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована, проте більше трьох років за вказаною адресою не проживає, що підтверджують сусіди (а.с.12).
Крім того, до матеріалів справи додано довідку № 2/3555 комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Добропільського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, довідку філії товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» «Управління комунальних котелень» та акт-звірення розрахунків за електроенергію публічного акціонерного товариства ДТЕК «Донецькобленерго», які підтверджують, що за адресою: АДРЕСА_1, мається заборгованість за комунальні послуги.
Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.
Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення.
Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16).
Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.
Судом встановлено, що відповідач зареєстрована в спірній квартирі, не є членом сім'ї позивача та більше одного року без поважних причин в зазначеній квартирі не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено.
З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Керуючись ст. 156 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 247, 259, 264-265, 268, 280-286 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Білицька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У разі подання апеляційної скарги позивачем рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст заочного рішення складений 23 серпня 2018 року.
Головуюча суддя В.М. Любчик