Справа № 212/3200/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

секретаря судового засідання Конограй В.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.06.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

В останній редакції позовної заяви позивач зазначив, що він з 14.11.2000р. по 30.03.2011р. працював електрогазозварником на ВАТ «Центральний гірничозбагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач. Наказом по підприємству ВАТ «ЦГЗК» від 30.03.2011р. за № 265 він був звільнений з підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що в травні 2016 року він дізнався, що при його звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 ОСОБА_4 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобовязаний виплатити йому вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, оскільки він пропрацював на підприємстві відповідача більш ніж 10 років і був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_5 «ЦГЗК» на момент його звільнення зобовязано було виплатити йому середньомісячну заробітну плату, що складає 2943 гривень 62 копійок, однак в добровільному порядку зробити зазначене відмовляється. В звязку з порушенням строку виплати вихідної допомоги він вважає, що підприємство повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку вихідної допомоги з 01.04.2011 р. по 30.06.2013р. у розмірі 84560,31 гривень (з розрахунку 18,93 грн. середньо годинна зарплата помножена 4467 робочі години).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підставі викладені в ній.

Представник ОСОБА_5 «ЦГЗК», ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечувала та суду пояснила, що вимоги позивача безпідставні. ОСОБА_6 договором встановлено, що одноразову допомогу виплачувати працівникам, що досягли пенсійного віку, а саме чоловікам віком 60 років, позивач звільнилась з підприємства в звязку з виходом на пенсію у віці 55 років, таким чином підстав для отримання одноразової допомоги, які визначені п.7.10 ОСОБА_6 договору не було. Крім того. позивач звільнився 30.03.2011 року, а до суду звернувся у травні місяці 2017 року, таким чином пропустив строк позовної давності, оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, не є оплатою праці, а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України. Крім того, вважає, що підприємство ОСОБА_5 «ЦГЗК» не є стороною ОСОБА_4 угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а тому виконувати вказану Угоду не зобовязані.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно трудової книжки позивач 14 листопада 2000 року по 30 березня 2011 року працював електрогазозварником збагачувальної фабрики ВАТ «Центральний гірничозбагачувальний комбінат», правонаступником якого є ОСОБА_5 «Центральний гірничозбагачувальний комбінат».

Відповідно до наказу №265 від 30 березня 2011 ОСОБА_3 звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно довідки наданої ОСОБА_5 «ЦГЗК» №681 від 20.05.2016р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням склала 2943,62 гривень.

ОСОБА_4 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» ОСОБА_7, до складу холдингу входить ОСОБА_5 «ЦГЗК».

Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, ОСОБА_4 угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки ОСОБА_8.

Пунктом 6.1 ОСОБА_4 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати.

ОСОБА_6 договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем пунктом 7.10 встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плати працівника.

Вимоги до власників підприємства працівників, передбачені ОСОБА_4 Угодою гірничо-металургійного комплексу та ОСОБА_6 договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. ОСОБА_4 угодою передбачена виплата при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і ОСОБА_6 договором, але ОСОБА_6 договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова ОСОБА_4 угоди, а саме: звужує коло осіб яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію.

Суд вважає, що слід керуватися ОСОБА_4 угодою, оскільки статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і їх забороняється включати до договорів і угод.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

За змістом зазначених норм умови, які встановлені в ОСОБА_4 угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії Угоди.

Недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків 60-ти років, в даному випадку, немає правового значення.

ОСОБА_4 угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації за будь якою ознакою стосовно окремих працівників. ОСОБА_9 договору не можуть суперечити ОСОБА_4 угоді.

Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із посадового окладу який, згідно довідки наданої ОСОБА_5 «ЦГЗК» №681 від 20.05.2016р., на момент звільнення позивача, становив 2943 гривні 62 копійки. При стажі роботи позивача на підприємстві ОСОБА_5 «ЦГЗК» у відповідача більше 10 років, та у відповідності до п. 6.1 ОСОБА_4 угоди на 2007-2008рр., позивачу належало виплатити середньомісячну заробітну плати що складає 2493 гривні 62 копійки.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до увагу спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Оскільки відповідачем заперечується необхідність виплати позивачу суми вихідної допомоги, суд застосовує принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 35323 гривні 44 копійки, тобто за один рік, що буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 07.03.2018 р. у справі № 456/2853/11-ц.

В задоволенні іншої частині позовних вимог необхідно відмовити.

При цьому суд відкидає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги - задовольнити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) грошові кошти:

- невиплачену вихідну допомогу при звільненні з роботи в розмірі 2943 (дві тисячі девятсот сорок три) гривень 62 копійки, без урахування податків та інших обовязкових платежів;

- середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2013 року у розмірі 35323 (тридцять пять тисяч триста двадцять три) гривні 44 копійки, без урахування податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» () на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Повне рішення виготовлено та підписано 01 червня 2018 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт