Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 125/2246/16-ц

провадження № 61-14895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрована його колишня дружинаОСОБА_5, яка добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, хоча жодного дня не проживала у спірному житлі. Зазначені обставини перешкоджають йому вільно розпоряджатися та користуватися власним майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати відповідача такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення позову та пояснив, що спірна квартира була придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі, а тому є об'єктом спільної сумісної власності. Співвласник житла не може бути визнаний таким, що втратив право користування приміщенням.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року у складі судді Хитрука В. М. позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що реєстрація ОСОБА_5 створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє його права вільно володіти та розпоряджатися власним майном. Договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, ОСОБА_4 не надавав відповідачу своєї згоди на користування цим житлом. Зняття відповідача з реєстрації не позбавляє її права спільної сумісної власності на квартиру у випадку поділу майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом першої інстанції не враховано, що квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому вважається такою, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому суд безпідставно відмовив відповідачу у прийнятті зустрічної позовної заяви про поділ майна подружжя, в якій вона просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житла.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується трирічна позовна давність. Враховуючи те, що шлюб між ним та відповідачем було розірвано 01 листопада 2013 року, то позовна давність спливла 01 листопада 2016 року. Спірну квартиру він придбав за власні кошти, тому це майно є його особистою приватною власністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 березня 2018 року справу № 125/2246/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Судами встановлено, що з 08 вересня 1996 року ОСОБА_4та ОСОБА_5перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 01 листопада 2013 року було розірвано.

02 листопада 2007 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру правочинів.

ОСОБА_5 як член сім'ї позивача (його дружина) була зареєстрована у вказаній квартирі, однак не проживає в ній.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановивши, що у цій справі ОСОБА_4 не заявляв вимоги про визнання квартири його особистою власністю, тобто не надав доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання спірного житла, є його особистими коштами, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що майно, набуте сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що ОСОБА_5 не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона має рівне з позивачем право на володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Позивачем не надано належних доказів, які спростовували б факт придбання квартири за спільні кошти подружжя, як і доказів того, що спірне майно придбано за його особисті кошти. Також у цій справі ОСОБА_4 не заявляв вимог про визнання за ним права особистої приватної власності в порядку статті 57 СК України.

Аргументи заявника про те, що на розгляді Барського районного суду Вінницької області перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до нього про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом про визнання квартири його особистою приватною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки на час розгляду судами попередніх інстанцій цієї справи було відсутнє рішення суду про задоволення вказаного зустрічного позову. За таких обставин пред'явлений ОСОБА_4 позов у цій справі є передчасним.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов