Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2/0417/7797/2012

провадження № 61-14079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пономарь 3. М.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент- Банк»), ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору від 08 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 186 345,00 грн, строком до 27 грудня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором банк того ж дня уклав з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 окремі договори поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно зі ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором станом на 23 вересня 2011 року у розмірі 199 524,29 грн та стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» 200,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2011 року, що набрало законної сили, із позичальника та його поручителів вже стягнуто кредитну заборгованість, а доказів надіслання поручителям вимог про дострокове стягнення заборгованості не надано. Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року скасовано. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 965,37 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом - 125 886,23 грн; заборгованість із сплати процентів за користування кредитом - 48 230,76 грн; заборгованість із сплати комісії за користування кредитом - 4 099,60 грн; штраф (фіксована частина) - 250,00 грн; штраф (процентна складова) - 9 498,78 грн; стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 965,37 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 125 886,23 грн; заборгованостість із сплати процентів за користування кредитом у розмірі 48 230,76 грн; заборгованості із сплати комісії за користування кредитом - 4 099,60 грн; штраф (фіксована частина) - 250,00 грн; штраф (процентна складова) - 9 498,78 грн;

стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 965,37 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 125 886,23 грн; заборгованості із сплати процентів за користування кредитом у розмірі 48 230,76 грн; заборгованості із сплати комісії за користування кредитом - 4 099,60 грн; штраф (фіксована частина) -250,00 грн; штраф (процентна складова) - 9 498,78 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 704,66 грн з кожного.

Провадження у справі в частині позовних вимог AT КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

Рішення апеляційного суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог. ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, яка з урахуванням коштів, отриманих від реалізації предмета застави автомобіля марки Renault Magnum у розмірі 108 500,99 грн, станом на 12 листопада 2012 року становить 199 724,29 грн та підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителів на користь банку.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк сфальсифікував довідку від 26 червня 2015 року про реалізацію автомобіля Renault Magnum та не перевірив чи зарахована сума у розмірі 108 500,00 грн у рахунок погашення заборгованості.

В частині закриття провадження у справі рішення апеляційного суду не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

У лютому 2017 року AT КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому зазначило, що доводи касаційної скарги не обґрунтовані, оскільки згідно з відповіддю МВС України РСЦ в Дніпропетровській області від 30 вересня 2009 року зняття автомобіля з обліку проводилось на підставі доручення від 25 лютого 2009 року, виданого ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_6

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 08 лютого 2008 року між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 206281, згідно з умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 186 345,00 грн, зі сплатою 18 % річних, строком до 27 грудня 2012 року для придбання автотранспорту, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки.

08 лютого 2008 року між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (з кожним окремо) було укладено договори поруки № 281-2, № 281-3, № 281-4 згідно з умовами яких поручителі зобов'язувалися солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх обов'язків за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № 206281.

Зобов'язання за кредитним договором, крім договорів поруки, забезпечені договором застави автотранспорту від 08 лютого 2008 року № 281-1, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав банку у заставу, автомобіль марки Renault Magnum 480, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

21 грудня 2008 року ОСОБА_1 згідно з актом прийому-передачі передав співробітникам AT КБ «ПриватБанк» автомобіль марки Renault Magnum480, 2000 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1.

20 жовтня 2010 року укладено договір поруки № 167 з ПАТ «Акцент Банк» у розмірі 200,00 грн за невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № 206281.

Згідно з довідкою AT КБ «ПриватБанк» від 26 червня 2015 року № 825DRLESOI6EO та випискою за рахунком 14 січня 2010 року на погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2008 року від реалізації заставного автомобіля Renault Magnum480, 2000 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 надійшло 108 500,00 грн.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2011 року у цивільній справі № 2-5044/11 за позовом AT КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та філії ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості було задоволено позовні вимоги банка. Стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № 206281 станом на 06 грудня 2010 року у розмірі 161 905,00 грн та судові витрати у справі.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2011 року вказане заочне рішення було скасовано (а. с. 141, т.1).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2011 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» повернуто позивачеві (а. с. 143, т.1).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що згідно з розрахунком станом на 12 листопада 2012 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № 206281 становить 199 724,29 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом 125 886,23 грн; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом 48 230,76 грн; заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом становить 4 099,60 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання 11 758,92 грн; штраф (фіксована частина) 250 грн; штраф (процентна складова) 9498,78 грн.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» враховано, що 14 січня 2010 року на рахунок банка надійшло 108 500,99 грн від реалізації предмета застави автомобіля марки Renault Magnum 480, 2000 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1, яка розподілена наступним чином: на погашення заборгованості за тілом кредиту спрямовано 6 134,20 грн, прострочена заборгованість за тілом кредиту 43 543,87 грн, заборгованість із сплати процентів 44 854,52 грн, заборгованість із сплати пені 11 712,63 грн, заборгованість із сплати комісії 2 254,78 грн. Заборгованість, яку просить стягнути позивач, зменшена на суму, що була отримана за рахунок проданого автомобіля. Також враховано погашення кредиту особисто відповідачем в розмірі 49 279,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, стягуючи проценти за користування кредитом та пеню, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, звернувшись до суду в 2011 році (справа № 2-5044/11) з позовом до відповідачів, АТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України правом та змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому у суду апеляційної інстанції не було передбачених законом підстав стягувати проценти та неустойку, нараховані після звернення до суду з позовом (справа № 2-5044/11) у 2011 році.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Таким чином, апеляційний суд у порушення положень статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору не встановив, не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором, з чого вона складається, а також не перевірив періоду, за який нарахована заборгованість ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду в частині позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України, є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року в частині позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило