Провадження № 22-ц/773/581/18 Категорія: 2 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання права власності на частку у майні, що належить особам на праві спільної сумісної власності, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, подану в інтересах позивача ОСОБА_1, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в липні 2015 року звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання права власності на частку у майні, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Позов мотивовано тим, що у 2004 році з метою здійснення господарської діяльності та отримання прибутку, між позивачем та його сином ОСОБА_9 було досягнуто згоди про спільну діяльність у сфері надання послуг з обслуговування та ремонту автотранспортних засобів. У лютому 2004 року за кошти доньки позивача, на прилюдних торгах було придбано обєкти нерухомого майна комерційного призначення для надання послуг з обслуговування та ремонту автотранспортних засобів: 1/2 частку будівельних матеріалів, що складають основні конструктивні елементи нерухомого майна комерційного призначення: - незавершений будівництвом гараж-бокс на чотири секції /Б-2/; - незавершений будівництвом адміністративно-побутовий корпус /А-2/; - незавершений будівництвом гараж-майстерня /А-1/ та допоміжних споруд: будинок охорони, вбиральню, огорожу та асфальтове покриття розташовані в м. Луцьку по вул. Боженка, 34а (далі по тексту автостоянка). Право власності на вищевказане майно було оформлено на ОСОБА_9 За період з 2004 року по 2006 роки за рахунок спільних коштів, та коштів позичених у родичів та знайомих автостоянку було реконструйовано. Протягом 2002-2010 років, сімї проживали спільно за адресою м. Луцьк, пров. Степовий, буд. 7, вели спільне господарство та здійснювали спільні витрати на будівництво житлового будинку та реконструкцію автостоянки. 02.01.2006 року помер син позивача ОСОБА_9 Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_10 відмовилися від своєї частки у спадковому майні в користь дружини сина ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 В період з 2006 року по 2013 роки позивачем продовжувалися роботи з реконструкції автостоянки та було погашено майже всю заборгованість по боргових розписках сина. Відповідач не вклала жодних власних коштів у вищезазначені витрати. У 2013 році за рішеннями суду відповідач виселила позивача з дружиною з придбаного за спільні кошти житлового будинку за адресою: м. Луцьк, пров. 4 Степовий, буд. 7. За рахунок спільної діяльності позивача з сином, а після його смерті, самим позивачем реконструкція та утримання спірного майна збільшилася на 459836 грн., що становить вартість будівельних матеріалів вкладених на реконструкцію та витрат на його утримання, тобто слід вважати, що спірне майно є спільно набутим в результаті спільної праці членів сімї. Відповідач категорично відмовилася визнавати за позивачем право власності на 1/2 спірного майна або як альтернативну пропозицію, повернути грошовий еквівалент 1/2 спірного майна, а тому позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, що складають основні конструктивні елементи нерухомого майна комерційного призначення: - незавершений будівництвом гараж-бокс на чотири секції /Б-2/; - незавершений будівництвом адміністративно-побутовий корпус /А-2/; - незавершений будівництвом гараж-майстерня /А-1/ та допоміжних споруд: будинок охорони, вбиральню, огорожу та асфальтове покриття розташовані в м. Луцьку по вул. Боженка, 34а вартість яких становить 294706,50 грн. Згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, спірне майно було відчужено третій особі ОСОБА_8, яку ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2017 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права та неналежним чином дослідив фактичні обставини справи, а саме те, що суд першої інстанції не врахував того, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 існувала усна домовленість про участь позивача коштами та трудовою участю в поліпшенні спірного майна і ця домовленість зберігалась до 2014 року, що було підтверджено показами свідків, крім того, позивач вказує, що судом першої інстанції відмовлено в постановці на вирішення експертизи питання про склад (асортимент) будівельних матеріалів, які використовувались для здійснення покращення спірного майна, час коли такі покращення було здійснено. Також разом з апеляційною скаргою позивач подав заяву про призначення експертизи.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відзиви в даній справі не подавались.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Відповідач ОСОБА_3, представники відповідачів апеляційну скаргу не визнали та просили її залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, заслухавши позивача та його представника, відповідача, представників відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів того, що реконструкція спірного майна проводилася за участі позивача та за його кошти, а тому відсутні підстави для визнання права власності на частку в даному майні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 помер 02 січня 2006 року (а.с. 6 том 1).

Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги були: батько ОСОБА_1, мати ОСОБА_10, дружина померлого ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_10 відмовилися від своєї частки у праві на спадщину в користь дружини померлого ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7

22 січня 2007 року відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом: - ОСОБА_3 на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом адміністративно-побутового корпусу /А-2/, який розташований на вул. Боженка, 34 а в м. Луцьку та зареєстровано в реєстрі за № 2-79 (а.с. 15 том 1);

- ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом гараж бокс на чотири секції, розташований по вул. Боженка, 34 а м. Луцьку та зареєстровано в реєстрі за № 2-71 (а.с. 14 том 1);

- ОСОБА_7 на спадкове майно, яке складається з незавершеного будівництвом адміністративно-побутового корпусу /А-2/, який розташований на вул. Боженка, 34 м. Луцьку зареєстровано в реєстрі за № 2-76 (а.с. 13 том 1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що згідно договору купівлі-продажу спірного майна від 29.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, останнє було відчужено третій особі ОСОБА_8 (а.с. 20-22 том 2).

Постановою № 106 відділу ДАБК від 14.09.2016 року по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_3, як забудовник, була притягнута до адміністративної відповідальності за проведення завершення будівництва без дозвільних документів (а.с. 49-51 том 2).

Відповідно до рішення Апеляційного суду Волинської області від 24.11.2010 року було постановлено виселити ОСОБА_1, ОСОБА_10 з будинку, що знаходиться за адресою пров. 4 Степовому, буд. 7 у м. Луцьку. Зобовязано ОСОБА_1, ОСОБА_10 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою по пров. Степовому, 7 у м. Луцьку (а.с. 16-18 том 1) . За змістом рішення суду право власності на спадкове майно в тому числі на недобудовані приміщення автостоянки по вул. Боженка, 34а в м. Луцьку визначені за ОСОБА_3 і її дітьми на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 18.02.2008 року. В цьому ж рішенні суду апеляційної інстанції встановлено, що позивач і відповідач не проживали однією сімєю.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначає способи захисту.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що реконструкція автостоянки здійснювалася за кошти, які особисто належали позивачу та за позичені ним кошти, з наданих позивачем квитанцій та накладних підтверджується лише факт покупки будівельних матеріалів, з розписок та з інших доказів, наданих позивачем по справі, не вбачається, що грошові кошти були витрачені саме на реконструкцію та покращення спірного майна.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі на спільне проживання позивача та відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 за адресою пров. 4 Степовому, буд. 7 у м. Луцьку до 2009 року в даній справі не має правового значення, так як позивач та його дружина відмовились від частки в спадковому майні (а.с. 13, 14, 15 том 1), а доказів того, що поліпшення спірного майна було проведено за кошти позивача та зі згоди відповідача ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 не довела того, що поліпшення спірного майна було проведено за її кошти, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач є власником майна, і саме позивач ОСОБА_1 має довести свої позовні вимоги щодо участі у реконструкції та поліпшенні спірного майна. Надані позивачем на обґрунтування своїх доводів квитанції та накладні підтверджують лише факт придбання будівельних матеріалів і не свідчать про здійснення ним або за його участі будь-яких будівельних робіт на об'єктах нерухомості, що є предметом спору. Позивачем також не заперечується, що в зазначений період ним велося будівництво інших об'єктів, зокрема, житлових будинків. Разом з тим, з постанови №106 відділу ДАБК від 14.09.2016 року убачається, що відповідач ОСОБА_3 як забудовник була притягнута до адміністративної відповідальності за проведення завершення будівництва без дозвільних документів на спірній забудові.

Щодо відмови суду першої інстанції в призначенні судової будівельно-технічної експертизи, то обставини, які сторона позивача вважає такими, що дають підстави для призначення експертизи, не відносяться до переліку обов»язкових, за наявності яких суд зобов'язаний призначити експертизу. Про відмову в призначенні експертизи постановлено мотивовану ухвалу від 01 грудня 2016 року (а.с. 216-217 том 1).

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків та підставно відмовив в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, подану в інтересах позивача ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 червня 2018 року.

Головуючий

Судді