Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 750/10577/15-ц

провадження № 61-24070св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,ОСОБА_1,

представники публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»: Стеченко Сергій Сергійович, Хропата Оксана Сергіївна,

відповідачі: ОСОБА_1, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Красногор ОлександрВолодимирович,

представники ОСОБА_1: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року у складі судді Карапути Л. В. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Страшного М. М., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору від 14 травня 2008 року, укладеного між нею та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), станом на 28 липня 2015 року у неї утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 11 345 доларів 96 центів США, що еквівалентно 250 317 грн

72 коп., та заборгованість за процентами за користування кредитом -

653 долари 44 центи США, що еквівалентно 14 416 грн 37 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет

іпотеки - квартиру АДРЕСА_1

у м. Чернігові шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В. про захист прав споживача, визнання кредитного, додаткового договору до нього та іпотечного договорів недійсними, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та нею було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 тис. доларів США з розрахунку

11,9 % річних за користування кредитом на строк з 14 травня

2008 року по 12 травня 2017 рік включно. Вказувала на те, що вказаний кредитний договір укладено з порушенням пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 3.3,

3.8 Правил надання банками України інформації споживачу, які затверджено постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частин першої, третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Крім того, у порушення

статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваним кредитним договором передбачено несправедливі умови зміни процентної ставки за користування кредитом, він містить незрозумілі для неї умови конвертації валюти; у цьому договорі не міститься орієнтовної сукупної вартості кредиту та детального її розрахунку у гривнях.

Вказувала на те, що сплатила за спірним кредитним договором

47 629 доларів США. Вважала, що наведене свідчить про те, що вона не мала змоги належним чином оцінити всі умови договору, зокрема його ціну, та всі ризики, які в майбутньому можуть бути нею понесені.

Крім того, між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, зокрема і за її кредитним договором, але іпотечний договір від 14 травня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» та нею щодо нерухомого майна - квартири за адресою: м. Чернігів,

АДРЕСА_1, посвідчений 14 травня 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., у зв'язку зі зміною сторони у кредитному договорі та договорі поруки не переукладався.

Також зазначала про те, що кредитний договір перешкоджає їй належним чином розпоряджатися предметом іпотеки, який є її власністю, тому іпотечний договір підлягає припиненню.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір від 14 травня 2008 року та додаток № 1 до кредитного договору, додатковий договір № 1 до кредитного договору від 11 жовтня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та нею, та додаток № 1 до додаткового договору № 1, іпотечний договір від 14 травня 2008 року недійсними, та зобов'язати приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В. виключити запис з реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого 14 травня 2008 року в реєстрі за № 4696/230 та зняти заборону на відчуження вказаної квартири.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2016 року цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. про визнання договорів недійсними та за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та визнання права власності об'єднано в одне провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову

ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на момент укладення кредитного договору від 14 травня 2008 року ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених сторонами договору, що не може свідчити про визнання такого договору недійсним. Підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» немає, оскільки останнім не реалізовано передбаченого кредитним договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» у зв'язку з нереалізацією передбаченого спірним кредитним договором позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є неправильним, оскільки такий висновок суперечить частині другій статті 36 та статті 37 Закону України

«Про іпотеку», пункту 1 частини першої статті 16 ЦК України і пункту 4.3 договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 Крім ОСОБА_1, у силу статті 150 ЖК Української РСР квартирою АДРЕСА_1 мають право користуватися також і ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на підставі чого останні у разі задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» можуть втратити право користування квартирою, тому спір між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - вищевказану квартиру, безпосередньо впливає на права та обов'язки ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Отже, у разі ухвалення рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» апеляційний суд вирішить питання про права та обов'язки не залучених до участі у справі осіб.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного, додаткового договору до нього та іпотечного договорів недійсними та зобов'язання вчинити дії не оскаржувалось, тому відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року не було переглянуто в апеляційному порядку.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову банку в повному обсязі.

Отже, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада

2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 лютого

2017 року оскаржуються в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у решті вказані судові рішення не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з порушенням норм чинного законодавства. Посилалося на те, що, відмовляючи у задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій надали можливість ОСОБА_1 уникнути виконання кредитних зобов'язань за договором з ПАТ «Дельта Банк». Крім того, висновок суду щодо нереалізації останнім позасудового порядку врегулювання спору суперечить пункту 12 договору іпотеки, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Седбанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «Дельта Банк», і Рішенню Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі

№ 15-рп/2002. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Відзив на касаційну скаргу сторонами у справі не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2008 року між

ВАТ «Сведбанк» (правонаступниками є: публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»)) та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 тис. доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 14 травня 2008 року по 12 травня 2017 рік включно.

11 жовтня 2012 року додатковою угодою № 1 до кредитного договору

від 14 травня 2008 року було внесено зміни та доповнення до основного кредитного договору та погоджено, що ОСОБА_1 здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетний платіж) у сумі 545 доларів США у чітко встановлений договором термін - 20 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем, в якому було надано кредит.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки від 14 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В. за реєстровим номером 4695, передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 травня 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2890407 від 14 травня 2008 року. Предмет іпотеки має загальну площу 32,3 кв. м, житлову площу 15,7 кв. м, і складається з однієї кімнати в придатному для житла стані.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПAT «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених вказаним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПAT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПAT «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПAT «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року у неї перед ПАТ «Дельта Банк» виникла заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом - 11 345 доларів 96 центів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 653 долари 44 центи США, на підтвердження чого ПАТ «Дельта Банк» надано суду довідку від 28 липня 2015 року (а.с. 180, т. 1).

Згідно пункту 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду;

у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання позичальником умов основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику вказаного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцями виключно в судовому порядку.

Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотеко держателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей

36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме такий правовий висновок зробила і ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження

№ 14-38цс18).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що банк не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, а умовами іпотечного договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього у судовому порядку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову банку, у зв'язку з нереалізацією позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», оскільки такий висновок суперечить частині другій статті 36 та статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 1 частини першої статті 16 ЦК України і пункту 4.3 договору іпотеки між сторонами.

Отже, суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року в цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта