Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа №712/12338/15-ц

провадження №61-20784св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року у складі судді Кузьменка В. А. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з останньої на його корить суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за період з 20 березня 2012 року по 26 жовтня 2015 року, що складає 1 809 560 грн.

Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2011 року позивач видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 на відчуження належного його особистого майна.

30 жовтня 2012 року під час продажу квартири, що перебувала у власності позивача від державного нотаріуса йому випадково стало відомо, що 20 березня 2012 року ОСОБА_3, діючи від його імені на підставі зазначеної довіреності, уклала з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме - споруди господарського призначення з прибудовою та підвалами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Вказане майно належало позивачу на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2011 року.

Відповідно до пункту 2.1 договору від 20 березня 2012 року, продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 966 500 грн, які отримані

ОСОБА_3, як представником продавця, від покупців готівкою до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором відповідач підтвердив факт повного розрахунку за продане майно і відсутність щодо покупців будь-яких претензій фінансового характеру.

З дня укладення договору купівлі-продажу по день звернення до суду, ОСОБА_3, діючи як повірена особа позивача, не повідомила про укладення договору купівлі-продажу та не передала йому, як довірителю та власнику відчуженого майна, отримані від продажу кошти в розмірі 966 500 грн.

Крім того, з 30 жовтня 2012 року - часу, коли позивачу достовірно стало відомо про порушення його прав та інтересів внаслідок безоплатного відчуження права власності на торгівельний павільйон, ОСОБА_3 не вчиняє жодних дій, направлених на належне виконання свого обов'язку передати довірителю одержані нею, як повіреною особою, грошові кошти в сумі 966 500 грн.

Грошове зобов'язання перед ним не виконано, борг у сумі 966 500 грн не повернуто, у зв'язку із чим, позивач вважає, що відповідно до статті 625 ЦК України він має право на відшкодування інфляційних витрат та 3% річних, що за розрахунком позивача складає за період з 20 березня 2012 року по 26 жовтня 2015 року 1 809 560 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 966 500 грн, процентів за користування грошовими коштами за період з 29 жовтня 2012 року по 26 жовтня 2015 року в сумі 86 746, 68 грн, інфляційних втрат за цей же період у сумі 621 930 грн, всього 1 675 176, 68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 6890 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, як повірена за дорученням, свого імперативного обов'язку, що встановлений безпосередньо законом, не виконала, грошові кошти, отримані за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 березня 2012 року, позивачу не передала, тобто порушила приписи статті 1006 ЦК України, за яким повірений зобов'язаний передати все одержане за договором довірителеві.

Встановивши, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, яке є невиконаним, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат та 3% річних за період з моменту звернення до суду з позовом по 26 жовтня 2015 року з урахуванням передбаченого законом строку позовної давності.

Згідно висновків суду першої інстанції, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки про вчинення повіреним правочину позивачу стало відомо 30 жовтня 2012 року під час продажу квартири, а позовна заява подана 20 жовтня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що отримані відповідачем за договором купівлі-продажу нерухомості, укладеного нею на підставі довіреності, грошові кошти підлягають поверненню довірителю, а грошове зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не було виконано, тому підлягають застосуванню положення частини другої статті 625 ЦК України.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги про сплив позовної давності, апеляційний суд погодився з висновком районного суду в цій частині та вважав, що цей строк позивачем не пропущений. Оскільки ОСОБА_3 за весь час не повідомляла позивача про продаж вказаного об'єкта нерухомості, апеляційний суд не знайшов підстав не довіряти твердженням позивача про дату, коли він дізнався про порушення своїх прав.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми статей 1000, 1003, 1006 ЦК України. Оскільки факт укладення договору доручення позивачем не доведено, то відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів від продажу нежитлового приміщення.

Суди в порушення норм процесуального права не дали правової оцінки тексту довіреності на предмет того, чи було нею передбачено обов'язок щодо повернення коштів та строк його виконання. Не направлення позивачем вимог відповідачу впродовж більше трьох років свідчить про добросовісність відповідача щодо повернення коштів.

Крім того, суди неправильно застосували положення статті 625 ЦК України, оскільки довіреність не є документом, що встановлює грошові зобов'язання повіреного перед довірителем, тобто грошового зобов'язання між сторонами не виникло.

Відповідач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності та наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. Суди дійшли помилкових висновків, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Реалізація нерухомого майна повіреним відбувалась за безпосередньою участю позивача та його дружини, з 27 грудня 2011 року останні були обізнані про запланований продаж.

Факт обізнаності позивача підтверджується тим, що відповідно до платіжного доручення від 20 березня 2012 року ОСОБА_1 було сплачено податок від продажу нерухомості в сумі 48 325,00 грн. Наведеним документом спростовуються твердження ОСОБА_1 про те, що він дізнався про продаж нежитлових будівель під час продажу іншого об'єкту нерухомості в жовтні 2012 року, оскільки він особисто сплачував податок з доходів фізичної особи за продаж нерухомого майна.

Відповідно до довіреності від 26 грудня 2011 року відповідач був уповноважений на укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1, тобто позивач, видаючи таку довіреність, повинен був усвідомлювати, що відповідач на підставі цієї довіреності з моменту набрання нею чинності може вчинити у будь-який день правочин щодо продажу майна.

Крім того, дружина продавця, як співвласниця майна, була безпосередньо обізнана із фактом продажу майна та надавала на це згоду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з її доводами та просив залишити оскаржувані відповідачем рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Заперечуючи проти доводів касаційної скарги у відзиві зазначив, що відсутність у довіреності вказівки про наявність обов'язку повіреного передати одержане за договором купівлі-продажу довірителю не є свідченням про відсутність такого обов'язку у Відповідача, бо такий обов'язок передбачений законом.

Щодо доводів касаційної скарги про пропуск строку на касаційне оскарження зазначив, що виходячи з приписів статті 1006 ЦК України, позивач міг достовірно дізнатися про порушення свого права після надання повіреним звіту про виконання доручення, за умови не передання ним отриманих на виконання доручення коштів. Однак відповідач такий звіт не надала, а строк дії довіреності ще не сплив.

Позивач дізнався про продаж належного йому нежитлового приміщення 30 жовтня 2012 року, що відповідачем не спростовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 квітня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 26 грудня 2011 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_3

Згідно вказаної довіреності позивач уповноважив ОСОБА_3 на замовлення та отримання усіх необхідних документів для продажу належної ОСОБА_8 споруди господарського призначення за адресою АДРЕСА_1. Серед іншого, довіритель передав повіреному права на продаж від його імені вказаного нерухомого майна, а також одержувати належні йому гроші за попереднім договором та за договором купівлі-продажу зазначеного об'єкта нерухомості.

Вказане майно належало ОСОБА_1 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2011 року.

20 березня 2012 року ОСОБА_3, діючи від імені позивача на підставі зазначеної вище довіреності, уклала з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме - споруди господарського призначення з прибудовою та підвалами, що знаходяться по бульвару АДРЕСА_1, вартість якого склала 966 500 грн.

Згідно пункту 2.1 вказаного договору від 20 березня 2012 року, продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 966 500 грн, які отримані ОСОБА_3, як представником продавця, від покупців готівкою до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором відповідач підтвердила факт повного розрахунку за продане майно і відсутність щодо покупців будь-яких претензій фінансового характеру.

З дня вчинення правочину 20 березня 2012 року ОСОБА_3, діючи як повірена особа ОСОБА_1, не повідомила про укладення договору купівлі-продажу та не передала останньому, як довірителю та власнику відчуженого майна, отримані від покупців кошти в розмірі 966 500 грн.

Отримані від покупців кошти в розмірі 966 500 грн за відчужене нерухоме майно, що належало позивачу, ОСОБА_3 останньому не повернула.

Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов'язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Встановивши, що відповідач не надала докази пор виконання свого обов'язку, що встановлений статтею 1006 ЦК України про передачу грошових коштів, отриманих за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 березня 2012 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що вказаний обов'язок підлягає виконанню, а грошові кошти поверненню довірителю.

Разом із тим, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування строку позовної давності, яку остання мотивувала тим, що реалізація довіреною особою належного позивачу приміщення відбувалась 20 березня 2012 року за безпосередньої участі позивача та його дружини. З 27 грудня 2011 року останні були обізнані про його запланований продаж, проводили підготовчі дії. 27 грудня 2011 року дружина продавця ОСОБА_9, як співвласник спільного майна, надала нотаріально посвідчену заяву-згоду на продаж майна. В цей же день було посвідчено заяву ОСОБА_1, якою у зв'язку з продажем нерухомого майна надано згоду на переоформлення земельної ділянки під нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_6 З даної заяви вбачається, що позивач був обізнаний не лише з фактом укладення договору в майбутньому, а і з особою покупця.

Крім того, відповідач посилався на те, що відповідно до платіжного доручення від 20 березня 2012 року ОСОБА_1 було сплачено податок від продажу нерухомості в сумі 48 325 грн, що з урахуванням ціни продажу у розмірі 966 500 грн нежитлової будівлі за адресою:

АДРЕСА_1, відповідає 5% ставки оподаткування, визначеної пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України. Наведеним документом спростовуються твердження ОСОБА_1 про те, що він дізнався про продаж нежитлових будівель під час продажу іншого об'єкту нерухомості в жовтні 2012 року, оскільки він особисто сплачував податок з доходів фізичної особи за продаж нерухомого майна, яке було відчужено відповідачем. Копія вказаного платіжного доручення подавалась представником відповідача в процесі розгляду справи апеляційним судом з відповідним мотивуванням її неподання суду першої інстанції (а. с. 199-209).

При вирішення спору судами не враховано наступного.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня

1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі &qur>;Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства&q?ві;; пункт 570 рішення від 20 вересня

2011 року за заявою у справі &q?іш;ВАТ &q? 2;Нафтова компанія &quро;Юкос&q?яв; проти Росії&qu;В;).

Порівняльний аналіз термінів &qufa;довідався&quCo; та &qu'>;міг довідатися&q?з ;, наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судами у повній мірі не перевірено та не встановлено факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, а також факту, через який він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.

Так, підлягає з'ясуванню, за яких обставини позивачем особисто було сплачено обов'язковий платіж у день посвідчення правочину 20 березня

2012 року та чи не свідчить дана обставина про обізнаність позивача про порушення свого права саме з цього моменту.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська