Справа 688/612/18
№ 2/688/392/18
Рішення

Іменем України

23 травня 2018 року м.Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Козачук С.В.,

з участю секретарів судового засідання Гаврилової Н.К., Березюк Н.А.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

представників третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Шепетівці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полонської центральної районної лікарні імені ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки,

встановив:

31 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Полонської центральної районної лікарні імені ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 05.10.2017 року у цивільній справі №681/831/17 задоволено позов ОСОБА_5 про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Не погоджуючись з даним рішенням суду та будучи переконаною, що судом під час розгляду справи не в повній мірі досліджено ті обставини, на які вказувала вона, як відповідач, та обґрунтовувала її представник, подала апеляційну скаргу на нього. За результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Одним з вагомих аргументів, на підставі якого рішення суду першої інстанції залишено без змін, стало те, що нею не було спростовано докази, що надавалися ОСОБА_5 до справи. Підставою для задоволення позову стало повідомлення Полонської ЦРЛ ім. Н.С. Говорун від 03.10.2017 року за вих. № 1022 про те, що ОСОБА_5 в період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання - двобічна хронічна нейросенсорна глухота та лікувалася у лікаря отоларинголога, а також довідка №246 від 07.06.2017 року, видана Полонським центром первинної медико-санітарної допомоги, що її батько ОСОБА_6 потребує постійного стороннього догляду. Після ухвалення рішення, звернулася із заявою до Полонського відділення поліції про необхідність перевірки тієї інформації, що в ньому містилася. В ході перевірки старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 з пояснень головного лікаря Полонської ЦРЛ ім. Н.С. Говорун встановлено, що інформація, яка містилася в повідомленні за вих. № 1022 від 03.10.2017 року є недостовірною і є описом лікаря, оскільки згідно Журналу амбулаторного прийому ОСОБА_5 в період часу з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року перебувала на амбулаторному лікуванні. Крім того, було встановлено, що підпис, який значиться на вказаному повідомленні не належить головному лікарю. За результатами отриманих пояснень від завідувачки відділу консультативно-діагностичного лікування Полонської ЦРЛ ОСОБА_11 встановлено, що підпис, який міститься на повідомленні належить ОСОБА_12, чому вона зазначена виконавцем повідомлення за вих. № 1022 від 03.10.2017 року вона не знає, так як того дня перебувала на курсах у м.Хмельницькому, а відтак і не була виконавцем даної відповіді. З пояснень лікаря - лора Полонської ЦРЛ ОСОБА_13 слідує, що про пацієнтку ОСОБА_5 йому нічого не відомо, так як в період часу з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року у нього на прийомі вона не перебувала. Отже, вважає, що ОСОБА_5 взагалі лікарню у вказаний період не відвідувала, а надала до суду доказ, який є недостовірним, чим і ввела суд в оману, зазначивши що перебувала на стаціонарному лікуванні. Даний доказ було долучено до матеріалів справи, а відомості зазначені в ньому були визнані поважними. А тому, просить суд визнати довідку за вих. №1022 від 03.10.2017 року видану Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун недійсною та скасувати її.

22 лютого 2018 року третя особа ОСОБА_5 подала до суду письмові пояснення, у яких вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають, оскільки в апеляційній скарзі на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 05.10.2017 року у цивільній справі №681/831/17 остання посилалась на ті ж самі обставини, що викладені в позові, як на підставу для його скасування. Залишаючи без змін вказане рішення, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не спростувала надані нею докази. Посилання ОСОБА_1 на неправдивість даних щодо її перебування саме на стаціонарному лікуванні у період з 25.04.2017 по 03.05.2017 року на переконання апеляційного суду не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції. Зі змісту висновку органу поліції від 20.10.2017 року встановлено перебування ОСОБА_5 на амбулаторному лікуванні в період з 25.04.2017 по 03.05.2017 року, що з урахуванням того, що вона є інвалідом 3 групи в зв'язку з вадами органів слуху, суд визнав поважною причиною пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини. З урахуванням викладеного та того, що повідомлення лікарні за вих. №1022 від 03.10.2017 року підтверджує амбулаторне лікування ОСОБА_5 у формі стаціонару на дому, просила у задоволенні позову відмовити.

21 березня 2018 року відповідачем подано відзив на позов, у якому проти позову заперечує в повному обсязі з огляду на наступне. Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун на запит Полонського районного суду від 29.09.2017 року була надана відповідь за вих. №1022 від 03.10.2017 року про те, що ОСОБА_5 знаходилась на стаціонарному лікуванні в період з 25.04.2017 по 03.05.2017 року у лікаря отоларинголога. Вказав, що вказана відповідь дана за підписом заступника головного лікаря ОСОБА_12 Відповідь на запит ґрунтується на фактичних даних, а саме на підставі записів в амбулаторній картці хворого та довідки ЛКК №274 від 31.05.2017 року. Лікуючим лікарем-отоларингологом ОСОБА_5 є лікар ОСОБА_14, а тому записів у журналах прийому лікаря ОСОБА_13 бути не може, лікування ОСОБА_5 проводилось в стаціонарі на дому (форма лікування передбачена наказом Мінохорони здоровя СРСР №1278 від 16.12.1987 року «Про організацію стаціонара (відділень, палат), денного перебування в лікарнях, денного стаціонару в поліклініці і стаціонару на дому»). А тому, у задоволенні позову просив відмовити.

03 квітня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, у якій вважає доводи відповідача наведені у відзиві безпідставними, оскільки відповідач не спростовує, а лише посилається на описку у виданій медичній довідці від 03.10.2017 року. Також, відповідачем визнано, що спірну довідку підписано не головним лікарем, а заступником головного лікаря ОСОБА_12, хоча її ніхто не уповноважував та не давав вказівок ставити свій підпис біля прізвища головного лікаря. Крім того, оскільки відповідач посилається на дійсність лікування ОСОБА_5 в лікарні, на записи в її амбулаторній картці хворого та довідку ЛКК №274 від 31.05.2017 року, однак їх до суду не надає, це спростовує сам факт лікування ОСОБА_5 в Полонській ЦРЛ ім. Н.С. Говорун. А тому, просить не брати до уваги пояснення відповідача, викладені у відзиві.

06 квітня 2018 року відповідачем подано заперечення, у яких зазначено, що письмові докази, на які відповідач посилався у відзиві, були подані третьою особою та вже приєднані до справи. Повноваження ОСОБА_12 підтверджуються поданими письмовими доказами.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав, з підстав, вказаних у відзиві та запереченнях, просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 та представники третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнали, з підстав, викладених у письмових поясненнях, просили в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився у зв'язку із похилим віком та поганим станом здоров'я, подав до суду заяву, у якій позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали перевірки №1209, судом встановлено наступне.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі № 681/831/17 задоволено позов ОСОБА_5 та визначено їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась 30 жовтня 2016 року після смерті її матері ОСОБА_15 тривалістю у два місяці після вступу рішення в законну силу.

Полонський районний суд Хмельницької області, дослідивши надані ОСОБА_5 докази, зокрема дані довідки №274 від 31 травня 2017 року та повідомлення за вих. №1022 від 03 жовтня 2017 року Полонської ЦРЛ ім. Н.С. Говорун, встановив, що причини пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки вона в період з 25 квітня 2017 року по 03 травня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання - двобічна хронічна нейросенсорна глухота, лікувалася у лікаря отоларинголога та має на утриманні батька, котрий є особою похилого віку і згідно довідки № 246 від 07.06.2017 року потребує постійного стороннього догляду, а тому прийшов до висновку про задоволення позову.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідачем по справі №681/831/17 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій вона просила скасувати рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме того, що ОСОБА_5 не перебувала на стаціонарному лікуванні в Полонській ЦРЛ у період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року, а лікувалась амбулаторно.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2017 року залишено без змін. Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, колегія суддів погодилась з обґрунтованим висновком суду про те, що перебування ОСОБА_5 на лікуванні в Полонській ЦРЛ в період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року з приводу погіршення стану її здоров'я, що пов'язано з хронічною глухотою, яка також стала підставою для встановлення позивачу 3 групи інвалідності, є поважною причиною пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ці обставини підтверджені доказами, які ОСОБА_1 спростовані не були, а висновком поліції від 20.10.2017 року встановлено перебування ОСОБА_5 на амбулаторному лікуванні у вищевказаний період. Дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що лікування ОСОБА_5 в амбулаторному режимі, з урахуванням того, що вона є інвалідом 3 групи в зв'язку з вадами органів слуху (глухота) слід вважати поважною причиною пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі, яке розглядом на даний час не завершене.

З метою спростування доказів, поданих ОСОБА_5 у цивільній справі №681/831/17, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання довідки недійсною та її скасування з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_10 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 2 ст. 12, ч.ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Як встановлено в суді, підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами, Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі № 681/831/17 задоволено позов ОСОБА_5 та визначено їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась 30 жовтня 2016 року після смерті її матері ОСОБА_15 тривалістю у два місяці після вступу рішення в законну силу. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2017 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі. Касаційний розгляд справи не завершено.

Юридичним фактом матеріально-правового характеру, яким обґрунтовується позов у даній справі, та за твердженням позивача, породжує для неї певні правові наслідки є подання до суду ОСОБА_5 у справі № 681/831/17 доказу, який є недостовірним, проте був долучений до матеріалів вказаної справи, а відомості, які містилися у ньому були визнані судом поважними і лягли в основу ухваленого судового рішення.

На підтвердження наявності вказаного юридичного факту, позивачем подаються докази: матеріали перевірки Полонського відділення поліції, у яких містяться відомості з Журналу амбулаторного прийому та вказується на пояснення головного лікаря Полонської ЦРЛ ОСОБА_16, пояснення завідувачки відділу консультативно-діагностичного лікування Полонської ЦРЛ ОСОБА_17 та лікаря - лора Полонської ЦРЛ ОСОБА_13

Як вбачається з матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким визнати довідку за вих. № 1022 від 03.10.2017 року видану Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун недійсною та скасувати її.

З наведеного слідує, що обставинами, які у силу 1,2 ст. 12, ч.ч. 2,3 ст. 77 ЦПК України входять до предмета доказування у даній справі, мають значення у ній і підлягають доказуванню стороною та підтвердженню належними, допустимими та достовірними доказами є обставини, з яких суд, міг би встановити недійсність документу як вказує позивач довідки за вих. № 1022 від 03.10.2017 року виданої Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун.

Проте, як вбачається з пояснень сторін, матеріалів справи, усі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками місцевого та апеляційного судів у справі № 681/831/17 стосовно установлення обставин справи та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. За таких обставин, суд приходить до переконання, що за своїм змістом останні спрямовані та стосуються виключно переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду у даній справі.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

За правилами інстанційної юрисдикції Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій (ст. 25 ЦПК України).

Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий (Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року у справі № 6-рп/2001).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданих рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у справі №681/831/17, судом встановлено, що судами обох інстанцій були досліджені в судовому засіданні подані сторонами докази, останнім надано оцінку, в тому числі, довідці за вих. №1022 від 03.10.2017 року, виданій Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_18 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини (рішення від 18 липня 2006 року в справі «Проніна проти України № 63566/00, § 23) вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З наведеного слідує, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством, а переоцінка доказів у справі, яка переглядається у касаційному порядку за судовими рішеннями, ухваленими судами першої та апеляційної інстанцій, не належить до повноважень суду першої інстанції при розгляді іншої справи. Водночас, суд при розгляді конкретної справи не наділений повноваженнями щодо надання правової оцінки та встановленню відповідності критерію обґрунтованості судового рішення шляхом оцінювання фактів та доказів, які здійснювалися судами для вирішення інших справ.

Разом з цим, виходячи з того, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, судом береться до уваги наступне.

У статті 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Згідно ДСТУ 2392-94: «Документ - записана інформація, яка може розглядатися як одиниця під час здійснення інформаційної діяльності», ДСТУ 3017-95: «Документ -матеріальний об'єкт з інформацією, закріпленою створеним людиною способом для її передавання в часі та просторі», ДСТУ 2732:2004: «Документ - інформація, зафіксована на матеріальному носії, основною функцією якого є зберігати та передавати її в часі та просторі».

Тобто довідка за вих. № 1022 від 03.10.2017 року, видана Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун, підпадає під наведені вище ознаки та за своїм змістом є документом.

Так, судом установлено та не оспорюється сторонами, що 03 жовтня 2017 року за вих №1022 судді Полонського районного суду Горщару А.Г. на запит №681/831/17/2509/2017 від 29.09.2017 року Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун надіслано інформацію про те, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька м.Полонне, вул.Косачів, 18 дійсно знаходилась на стаціонарному лікуванні в Полонській ЦРЛ ім. Н.С. Говорун з 25.04. по 03.05.2017 р. у лікаря отоларинголога.

Згідно матеріалів перевірки № 1209 за зверненням ОСОБА_1 про видачу працівниками Полонської ЦРЛ підробленої довідки про стаціонарне лікування ОСОБА_5 та наявного у них висновку ДОП Полонського ВнП Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_19 від 20 жовтня 2017 року, ознак адміністративного та кримінального правопорушення по даному факту не виявлено та встановлено, що під час видачі довідки мав місце опис лікаря, який її видавав. З наявних у них письмових пояснень головного лікаря Полонської ЦРЛ ОСОБА_16Л, завідувачки відділу консультативно-діагнотичного лікування ОСОБА_11І слідує, що повідомлення, надіслане на адресу Полонського районного суду від 03.10.2017 року вих.№1022 підписане не головним лікарем ОСОБА_16, а заступником головного лікаря ОСОБА_12

Як вбачається з наказу № 94 від 14 серпня 2017 року по Полонській ЦРЛ ім. Н.С. Говорун, головний лікар ОСОБА_16 перебував у щорічній відпустці тривалістю 31 календарний день з 04.09.2017 року по 04.10.2017 року. На період відпустки виконання обов'язків головного лікаря покладалось на заступника головного лікаря - ОСОБА_12

Відповідно до п. 6.4. Положення про заступника головного лікаря з медичної частини, під час відсутності головного лікаря заступник головного лікаря з медичної частини користується всіма правами, передбаченими Положенням про головного лікаря.

Згідно письмових пояснень свідка ОСОБА_12 від 10.04.2018 року та від 22.05.2018 року, остання стверджує, що оспорюваний документ підписувала саме вона, маючи на це право підпису.

Таким чином, з наведеного прослідковується та підтверджується матеріалами справи, що заступник головного лікаря з медичної частини ОСОБА_12 на період відпустки головного лікаря мала увесь обсяг прав та повноважень, в тому числі щодо підпису документів, зокрема повідомлення від 03.10.2017 року вих.№1022. У свою чергу, зазначеним спростовуються твердження позивача про підписання документа (оспорюваної довідки) особою, що не мала відповідних повноважень.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що працює лікарем отоларингологом у Полонській ЦРЛ ім. Н.С. Говорун. Протягом тривалого часу (близько 10 років) лікує ОСОБА_5 з приводу наявного у неї захворювання - двобічна хронічна нейросенсорна глухота. У зв'язку із вказаним захворюванням остання є особою з інвалідністю 3 групи та перебуває на диспансерному обліку. У період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року у зв'язку із погіршенням стану її здоров'я (підвищена температура тіла, слабкість, нежить) проводив її лікування амбулаторно, приїжджав додому, обстежував її, назначав лікування, проводив відповідні записи у її амбулаторній картці. У Полонській ЦРЛ стаціонарне лор-відділення відсутнє, лікування таких пацієнтів проходить в хірургічному відділенні. Через обмежену кількість ліжко-місць в хірургічному відділенні Полонської ЦРЛ та з урахуванням стану здоровя ОСОБА_5, дозволив їй проходити стаціонар на дому як різновид амбулаторного лікування.

Вказаними показами свідка ОСОБА_14 спростовуються показання свідка ОСОБА_20, який у судовому засіданні показав, що є сусідом ОСОБА_5, бачив, що у період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року вона на стаціонарному лікуванні в Полонській ЦРЛ не перебувала, знаходилась вдома, швидка до неї також не приїздила.

Поряд з наведеним, перевагу показам свідка ОСОБА_14 над показами свідка ОСОБА_20 суд надає виходячи із показів ОСОБА_20, зокрема, останній суду пояснив, що у цей же період займався поточними господарськими та хатніми справами і весь час не спостерігав за ОСОБА_5

Доводи позивача щодо пояснень лікаря - лора Полонської ЦРЛ ОСОБА_13 та власне пояснення останнього про те, що про пацієнтку ОСОБА_5 йому нічого не відомо, так як в період часу з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року у нього на прийомі вона не перебувала, наданих поліції, відхиляються судом, оскільки вони не спростовують і не підтверджують дійсність документа (повідомлення за вих. № 1022 від 03.10.2017 року), виданого за підписом уповноваженої посадової особи заступника головного лікаря - ОСОБА_12, у звязку із тим, що в основу відомостей у довідці покладені дані відображені іншим лікарем ОСОБА_14

Факт зазначення лікарем отоларингологом ОСОБА_14 в амбулаторній картці пацієнтки ОСОБА_5 відомостей про її лікування в період з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року, на яких базувалось повідомлення за вих. № 1022 від 03.10.2017 року сторонами не оспорювався та не спростовувався, більш того підтверджувався обома сторонами справи.

Обєктивно з Журналу амбулаторного прийому, стаціонарного прийому та особистого прийому хворих лікарем-лором ОСОБА_13 встановити факт перебування ОСОБА_5 з 25.04.2017 року по 03.05.2017 року на стаціонарному лікуванні неможливо.

Будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог, позивач та її представники суду не надали і судом таких доказів не здобуто. Водночас, наявні у справі докази, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що законних підстав визнати недійсною довідку за вих. № 1022 від 03.10.2017 року, видану Полонською ЦРЛ ім. Н.С. Говорун немає, позивачем не доведено її недійсність, доводи позивача щодо недійсності є необґрунтованими, недоведеними, та такими, що не підтверджені жодними доказами, інші наведені аргументи у справі не відноситься до предмета спору та зводяться до переоцінки доказів судом, тому у позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, керуючись ст.ст. 4,5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Полонської центральної районної лікарні імені ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною довідки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Хмельницької області через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24 травня 2018 року.

Суддя С.В. Козачук