ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1268/18 Справа № 209/1820/17 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків,-

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОПТТОРГ-15" матеріальну шкоду у розмірі 44374 гривні 29 копійок, завдану під час виконання трудових обов'язків, та судові витрати (а.с.3).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року позов ТОВ "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків - задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОПТТОРГ-15" матеріальну шкоду у розмірі 44374 гривні 29 копійок, завдану під час виконання трудових обов'язків. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.148-151).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.170-178).

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, що хоча посадова інструкція та Типовий договір і були підписані сторонами але ці дії носили формальний характер, бо фактична передача матеріальних цінностей не відбулася. Вказала, що у відповідності до приписів трудового законодавства зобов'язання із відшкодування матеріальної шкоди може покладатися на працівника лише в тому випадку, якщо наявний повний склад цивільного правопорушення: протиправні дії (бездіяльність) працівника, нанесення прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між протиправними діями (бездіяльністю) працівника та заподіяння підприємству прямої дійсної шкоди, вина працівника. ЇЇ вина у заподіянні шкоди відсутня (а.с.155-158).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «ОПТТОРГ-15» є юридичною особою та здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Керівник товариства - ОСОБА_2 (а.с.4).

На підставі заяви від 28.12.2016 року ОСОБА_1 прийнята на роботу з 29.12.2016 року на посаду заступника керуючого магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ТОВ «ОПТТОРГ-15», що підтверджується наказом (розпорядженням) керівника ТОВ «ОПТТОРГ-15» ОСОБА_2 про прийняття на роботу від 28.12.2016 року № 909, з яким відповідач ознайомлена, що підтверджується її підписом в наказі (а.с. 5, 6).

Згідно посадової інструкції заступника керуючого магазином, затвердженої директором ТОВ «ОПТТОРГ-15» 28.12.2016 року, заступник керуючого магазином є матеріально відповідальною особою, з яким укладається типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.8-9).

29.12.2016 року між позивачем та відповідачем укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до п. 1 ОСОБА_1, як працівник, що займає посаду заступника керуючого магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їй підприємством матеріальних цінностей (а.с.10).

На підставі наказу № 4 від 17.04.2017 року, в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» 18.04.2017 року проведено позапланову комісійну інвентаризацію залишків товару за період з 29.12.2016 року по 18.04.2017 року, проте ОСОБА_1 відмовилась ознайомлюватись та підписувати цей наказ у присутності бухгалтера ОСОБА_3, керуючого магазином ОСОБА_4 та заступника керуючого ОСОБА_5 (а.с. 11, 12).

У подальшому, трудовий договір (контракт) з ОСОБА_1 припинено 03.05.2017 року, на підстави п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довіри, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 374-к, з яким ОСОБА_1 ознайомлена під розпис (а.с.7).

Як слідує з інвентаризаційних описів № НОМЕР_1 - НОМЕР_2 від 18 квітня 2017 року складених ТОВ «ОПТТОРГ-15» внаслідок проведення інвентаризації в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виявлено нестачу товару на суму 44374,29 грн. (а.с. 13-66).

Про результати комісійної позапланової інвентаризації магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» ТОВ ОПТТОРГ-15» складено протокол від 19.04.2017 року, згідно з яким виявлено нестачу товару на загальну суму без ПДВ - 44374,29 грн. (а.с. 67).

Як вбачається з вищенаведеного протоколу від 19.04.2017 року від участі в інвентаризації та підпису в протоколі ОСОБА_1 відмовилась, що засвідчено підписами бухгалтера ОСОБА_3, керуючого магазином ОСОБА_4 (а.с. 67 оберт).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість позову та доведеність, що саме відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної позивачу.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника встановлені ст.134 КЗпП України. Зокрема, пунктами 1, 2, 6 ч.1 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Із змісту ст.135-1 КЗпП України вбачається, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 135-1 КЗпП України).

Згідно роз'яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Враховуючи викладене, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску),

перевезення або застосування в процесі виробництва (затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року за №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»); виконання обов'язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо пов'язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Також, у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам зазначено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, які були виявлені під час проведення позапланової комісійної інвентаризації залишків товару, за період з 29.12.2016 року по 18.04.2017 року.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведено.

Не надано доказів позивачем і того, що керівництвом товариства після проведеної позапланової комісійної інвентаризації залишків товару, вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу нестачі продукції не відбиралися.

Не доведено позивачем й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Оскільки належних, достатніх і допустимих доказів про обставини заподіяння шкоди, необхідних для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов'язків, позивачем не надано, колегія суддів дійшла до висновку, що позов не обґрунтований та підстави для його задоволення відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, з позивача необхідно стягнути на користь апелянта сплачений судовий збір в сумі 2 400 грн. (а.с. 154).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків- відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТТОРГ-15" на користь ОСОБА_1судовий збір у розмірі 2 400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: