ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року

м.Суми

Справа №583/3233/17

Провадження № 22-ц/788/791/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Собини О.І., Хвостика С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Ільченко В.М. від 12 березня 2018 року, ухвалене у м. Охтирка, дата складення повного рішення - 16 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 предявив до суду даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 211440, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА211440D5183424, реєстраційний номер НОМЕР_1, який за згодою сторін оформлений у вигляді акту прийому-передачі транспортного засобу. На підтвердження цього договору ОСОБА_3 надала розписку, згідно з якою остання 08 серпня 2016 року продала йому за 2400 доларів США автомобіль, який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мав механічні пошкодження.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 того ж числа уповноважила ОСОБА_1 Вал.В. та ОСОБА_1 Віт.В., які діють незалежно один від одного, експлуатувати та продати від її імені цей автомобіль, що підтверджується довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу.

З метою відновлення технічного стану автомобіля позивач передав транспортний засіб своєму братові відповідачу ОСОБА_1 Віт.В., проте останній відмовляється повернути майно.

Посилаючись на те, що право власності відповідно до статті 334 ЦК України виникло з моменту передання майна, ОСОБА_1 Вал.В. на підставі статей 387, 392 ЦК просив визнати за ним право власності на спірний легковий автомобіль, який витребувати від ОСОБА_1 Віт.В.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення мотивоване тим, що позивач не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу не укладався, уповноваження особи експлуатувати та розпоряджатися ним не є підтвердженням переходу права власності на автомобіль від ОСОБА_3 до позивача. У звязку з цим ОСОБА_1 Вал.В. не має права витребування цього майна від третіх осіб.

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 Вал.В. подав апеляційну скаргу на судове рішення, в якій просить рішення скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 638 ЦК України, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який підтверджується письмовими доказами. При цьому суд не урахував визнання позову відповідачем ОСОБА_3 і правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15. На думку позивача, є хибним висновок суду про недоведеність ним свого права на майно і обставин щодо протиправного утримання автомобіля відповідачем ОСОБА_1 Віт.В.

23 травня 2018 року надійшов письмовий відзив відповідача ОСОБА_1 Віт.В. на апеляційну скаргу, у якому він висловив позицію, що суд дійшов правильного висновку про відмову у витребуванні спірного автомобіля, оскільки він має право керувати ним, а ремонт транспортного засобу здійснив за власні кошти.

ОСОБА_3 у відзиві повністю погодилась з доводами апеляційної скарги, вважає судове рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 Вал.В. підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 Віт.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

ОСОБА_4, який є представником відповідача ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що власником автомобіля марки ВАЗ, модель 211440, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, є ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (ас. 10).

08 серпня 2016 року ОСОБА_3 склала розписку, відповідно до якої вона отримала від ОСОБА_1 Вал.В. за належний їй на праві приватної власності автомобіль грошові кошти в сумі, що еквівалентна 2400 доларів США (ас. 7).

Цього ж дня вони склали акт прийому-передачі спірного транспортного засобу, згідно з яким ОСОБА_3 як продавець передала, а ОСОБА_1 як покупець прийняв автомобіль і комплект ключів від нього, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХО №447010, видане Центром 6342 06 серпня 2016 року (ас. 8).

Суд також установив, що відповідач ОСОБА_3 уповноважила позивача ОСОБА_1 Вал.В. і відповідача ОСОБА_1 Віт.В. експлуатувати і продати від її імені належний їй автомобіль, про що видала 08 серпня 2016 року нотаріально посвідчену довіреність без права передоручення строком на шість місяців з правом виїзду за кордон, яка дійсна до 08.02.2017 включно (ас. 9).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом 8 Порядку (в редакції, яка діяла на час написання розписки) встановлено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; договори, в т.ч. купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, комісії, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; свідоцтва про право на спадщину; копія рішення суду; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6; митна декларація; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Договір купівлі-продажу це угода, за якою одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частини перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що написання розписки про продаж автомобіля та складання акту прийому-передачі, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка ці довіреність, розписку, автомобіль отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У справі, яка переглядається, установивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України та витребування спірного автомобіля із чужого незаконного володіння, згідно зі статтею 387 ЦК України, якою передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд, правильно застосувавши норми статей 328, 387, 392 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль і витребування останнього від ОСОБА_1 Віт.В.

Відтак, наведені як в апеляційній скарзі, так і відзивах на скаргу аргументи щодо доведеності факту укладення 08 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вал.В. договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ, модель 211440, реєстраційний номер НОМЕР_1, і набуття позивачем права власності на транспортний засіб є хибними.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, з огляду на те, що визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, на що посилався у скарзі позивач, суперечить закону, суд дійшов висновку про відсутність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє довід апеляційної скарги про безпідставне неврахування судом першої інстанції правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15, оскільки зазначена правова позиція стосується застосування положень частини першої статті 1212 ЦК України у спорах стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а тому не може бути врахована при застосуванні норм ст.ст. 387, 392 ЦК України, які є підставою даного позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.І.Собина

ОСОБА_5

Дата складення повного судового рішення 05 червня 2018 року

ОСОБА_6Біляєва