ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю представника позивача- Степанової О.В.,

представника ОСОБА_1- ОСОБА_2

представника ТОВ «ФК Омега» - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання недійсними договору іпотеки, договору купівлі-продажу за №755 від 26.05.2016 року та договору купівлі-продажу за №756 від 26.05.2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання недійсними договору іпотеки від 17 січня 2007 року, договору купівлі-продажу за №755 від 26.05.2016 року та договору купівлі-продажу за №756 від 26.05.2016 року

В обґрунтування вимог позивач вказує, що 15 січня 2007 коку між товариство з обмеженою відповідальність «ОСОБА_1 Транспорт Сервіс» та відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», укладено кредитний договір за №3/К. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, ОСОБА_1 17 січня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передав банку в іпотеку будинковолодіння по вул.Петрушевича,10/1 в м.Тернополі. Предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий ОСОБА_1 у власність за час перебування у шлюбі з нею. Вона, як співвласник даного будинковолодіння, згоди на передачу майна в іпотеку не надавала. Крім того, ОСОБА_1, як фізична особами, кредитним коштів не отримував та на потреби сімї не витрачав.

Також вказала, що дізналась про порушення права у жовтні 2016 року отримавши повістку до суду за позовом ОСОБА_5 про виселення. Відтак, вважає, що нею не пропущено трирічний строк звернення до суду.

Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним договір іпотеки від 17 січня 2007 року та договори купівлі-продажу спірного будинковолодіння укладені між ТОВ «Фактоингова компанія «Омега» та ОСОБА_5

ТОВ «Факторингова компанія «Омега» подало відзив та заперечення на позов. Вказали, що згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 27.11.2006 року спірне будинковолодіння є приватною власністю ОСОБА_1 Вказаний факт також відображений в іпотечному договорі від 17 січня 2007 року про те, що спірне нерухоме мано не є спільною сумісною власністю. Відсутність згоди позивача сама по собі не є підставою для визнання такого договору недійсним. Вказаний висновок викладений у постанові ВСУ за № 6-533цс16 від 30 .03.2016 року.

Крім того, позивачем була надана письмова нотаріально посвідчена згода на передачу спірного будинку в іпотеку, що підтверджується копією заяви від 15 січня 2007 року. Твердження ОСОБА_4 про те, що вона не надавала згоди на внесення змін до договору іпотеки є безпідставними, оскільки іпотекодавець відповідає в межах вартості іпотечного майна, відтак внесення змін до договору іпотеки, жодним чином не впливає на обсяг відповідальності позивача.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. З часу укладення оспорюваного договору до дня предявлення позову минуло більше десяти років та позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що вона не могла довідатись про своє порушене право протягом 10 років, про що зазначено у постанові ВСУ за № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року. Посилаючись на наведене, просили відмови у позові.

Позивач подала відповідь на відзив. Вказала, що згоди на укладення оспорюваного договору не надавала. Вказаний факт також підтверджується тим, що в оспорюваному договору зазначено про те, що дане майно не перебуває у спільній власності. Факт відсутності її згоди на укладення договору підтверджується також тим, що відсутня її згода на внесення змін до договору іпотеки.

Третя особа ОСОБА_5 подав суду письмові пояснення на позов, Вказав, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді справ про розподіл спірного майна та визнання недійсним правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, одним із подружжя має право на відповідну компенсацію вартості спірного майна відчуженого не в інтересах сімї. Визнання недійсним договору іпотеки укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у випадку встановлення, що один із подружжя та третя особа- контрагент за договором діяли недобросовісно. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позов підтримала, зіславшись на доводи викладені у позові.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов визнав та просив задовольнити.

Представник ТОВ «ФК «Омега» заперечила позов, з підстав викладених у відзиві та запереченнях на позов.

ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце був належним чином повідомлений. Попередньо подав пояснення та заяву про розгляд справи без його участі.

Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце його були належним чином повідомлені. Попередньо не повідомили суд про причини неявки, пояснень суду не подавали.

Судом встановлено, що з 27 жовтня 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії І-ИД № 447104 виданим відділом ЗАГСу міськвиконкому від 27 жовтня 1984 року.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації від 20 серпня 2004 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради за №766 від 10.08.2004 року встановлено, що будинковолодіння по вул.Петрушевича, 10/1 в м.Тернополі належить на праві приватної власності ОСОБА_1

З витягу реєстру прав власності на нерухоме майно за №1 650368 від 27.11.2006 року встановлено, що спірне будинковолодіння належить на праві приватної власності ОСОБА_1, частка 1/1.

15 січня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ОСОБА_1 Транспорт Сервіс», в особі директора ОСОБА_1, укладено кредитний договір за №3/К, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 000 000,00 євро на придбання та сервісне обслуговування транспортного обладнання, із сплатою 12 процентів річних за користування коштами, із кінцевим терміном повернення кредиту до 13 січня 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором за №3/К від 15 січня 2007 року, 17 січня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 558.

Згідно умов договору іпотеки, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку будинковолодіння по вул.Петрушевича,10/1 в м.Тернополі.

У п. 2.1.4 договору іпотеки зазначено, що ОСОБА_1 гарантує, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній сумісній власності, не є часткою, паєм.

Судом встановлено та визнається сторонами спору, що у подальшому право вимоги до ОСОБА_1 за договорами кредиту та іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Омега».

26 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Омега», що є іпотекодержателем за іпотечним договором від 17.01.2007 року, за реєстровим № 558, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу ? частини будинковолодіння, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 756. Згідно умов даного договору ТОВ «ФК «Омега» передало у власність ОСОБА_5 ? частину спірного будинковолодіння по вул.Петрушевича,10/1 в м.Тернополі, за певну грошову суму.

26 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Омега», що є іпотекодержателем за іпотечним договором від 17.01.2007 року, за реєстровим № 558, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу ? частини будинковолодіння, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 755. Згідно умов договоруТОВ «ФК «Омега» передало у власність ОСОБА_5 ? частину будинковолодіння по вул.Петрушевича,10/1 в м.Тернополі, за певну грошову суму.

Відповідно до листа Держаного нотаріального архіву Тернопільської області від 02.03.2018 року надісланого на запит ТОВ «ФК «Омега», державний архів повідомив, що заява ОСОБА_4, якою остання дає згоду на передачу в іпотеку нерухомого майна посвідчена ОСОБА_8 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 15 січня 2007 року та зареєстрована за №428. Однак, дана заява не була долучена до договору іпотеки, а тому архів не може надати товариству запитуванні документи.

З метою витребування належним чином завіреної копії заяви ОСОБА_4 посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_8 від 15 січня 2007 року, зареєстрованої за №428, судом здійснювався запит в Держаний нотаріальний архів Тернопільської області, який отриманий останнім 02 травня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. По даний час відповідь суду не надійшла.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно з вимогами ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до вимог статті 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Положеннями ч. 2 статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із вимогами ч. 1 статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до вимог п. 6статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

В силу вимог ч. 2 статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України за № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року, за № 6-1912цс15 від 27 січня 2016 року.

Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 22 червня 2017 року у справі за № 201/14163/13-ц. Вказано, що недодержання письмової форми згоди одного з подружжя на укладення договору другим з подружжя, не є безумовною підставою для визнання такого договору недійсним, а може розглядатися лише в контексті недобросовісних дій сторін за угодою. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Судом встановлено, що при укладенні іпотечного договору від 17 січня 2007 року ОСОБА_1 надав банку витяг з реєстру права власності на нерухоме майно, виданий ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 27.11.2006 року з якого вбачається, що спірне будинковолодіння належить на праві приватної власності ОСОБА_1, частка 1/1.

Крім того, у п. 2.1. 4 іпотечного договору, ОСОБА_1 гарантував, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній сумісній власності, не є часткою, паєм.

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірний будинок належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4, і що остання не надала згоди на укладення цього договору.

Більше того, ТОВ «ФК «Омега» на спростування доводів позивача долучило до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_4 посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 15 січня 2017 року про те, що остання дає згоду на здійснення чоловіком ОСОБА_1 майнової поруки та укладення договору іпотеки домоволодіння по вул.Петрушевича, 10/1 в м.Тернополі в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором за №3/К від 15 січня 2007 року на суму 1 000 000 євро укладеного між банком та ТОВ «ОСОБА_1 Транспорт Сервіс».

В судовому засіданні представник позивача заперечила факт існування такої заяви, просила надати суду оригінал чи належним чином засвідчену копію заяви. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження власних тверджень та спростування копії заяви позивачем суду не надано.

З метою витребування належним чином завіреної копії заяви ОСОБА_4, судом здійснювався запит в Держаний нотаріальний архів Тернопільської області, який отриманий останнім 02 травня 2018 року. Однак будь-яка відповідь суду не надійшла.

Згідно листа Держаного нотаріального архіву Тернопільської області від 02.03.2018 року надісланого на запит ТОВ «ФК «Омега», державний архів повідомив, що заява ОСОБА_4, якою остання дає згоду на передачу в іпотеку нерухомого мана посвідчена ОСОБА_8 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 15 січня 2007 року та зареєстрована за №428. Однак, дана заява не була долучена до договору іпотеки, а тому архів не може надати товариству запитуванні документи.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Таким чином, в судовому засіданні позивачем не доведено належними та достовірними доказами підтвердження факту існування недобросовісності дій між банком та ОСОБА_1 під час укладення договору іпотеки. Відтак, підстав для визнання договору іпотеки недійсним, виходячи із доводів позову, суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання недійсними договору іпотеки від 17 січня 20107 року, договору купівлі-продажу за №755 від 26.05.2016 року та договору купівлі-продажу за №756 від 26.05.2016 року слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Безпідставними є доводи позивача про те, що вона не надавала нотаріально посвідченої згоди на передання спільного сумісного майна в іпотеки, відтак даний договір є недійсним, оскільки відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Визнання недійсним договору іпотеки укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у випадку встановлення, що один із подружжя та банк за договором діяли недобросовісно.

У даному випадку один із подружжя має право на відповідну компенсацію вартості спірного майна відчуженого не в інтересах сімї.

Суд також не приймає до уваги твердження позивача про те, що кредитний договір укладено між банком та ТОВ «ОСОБА_1 Транс сервіс», відтак, будь-яких кредитних коштів ОСОБА_1 як фізична особа не отримував та кошти не витрачались в інтересах сімї як такі, що не мають правового значення для вирішення даної справи по суті.

Твердження позивача про те, що вона не давала згоди на укладення договору про внесення змін до договору іпотеки як співвласник іпотечного майна є безпідставними, оскільки позивач не є стороною договору іпотеки, відтак її згоди на внесення змін у даний договір не потрібно. Більше того, іпотекодавець відповідає в межах вартості іпотечного майна, відтак внесення змін до договору іпотеки, жодним чином не впливає на обсяг відповідальності позивача.

Крім того, вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного будинковолодіння по вул.Петрушевича,10/1 в м.Тернополі за №755 від 26.05.2016 року та за №756 від 26.05.2016 року предявленні позивачем до неналежного відповідача та ОСОБА_5 як Покупець, за спірними договорами,позивачем не залучений до участі у справі в якості співвідповідача

Щодо строку позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із вимогами ч.ч.3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Положеннями п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст. 12,81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом встановлено, що оспорюваний договір іпотеки укладений 17 січня 2007 року, а із зазначеним позовом до суду позивач звернулася лише 08 листопада 2017 року, тобто зі спливом більше 10 років.

Позивачем не доведено той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав. Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, чи мала позивач обєктивну можливість дізнатись про порушення своїх прав раніше.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України та ст.ст. 219, 369, 572, 575, 578 ЦК суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (вул. Є.Петрушевича, 10/1 м.Тернопіль, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_1 (останнє відоме місце реєстрації - вул. Є.Петрушевича, 10/1 м.Тернопіль, код НОМЕР_2), публічного акціонерного товариства «Кредобанк» ( вул.Сахарова,78 м.Львів, ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» (бульвар Дружби Народів, 18/7 м.Київ, , для листування а/с 290 м.Львів 79000), треті особи ОСОБА_5 ( вул.Ів. Федорова, 29/17 м.Львів, код НОМЕР_3), приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6( вул. Зелена,43/6 м.Львів), Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради ( бульвар Т. Шевченка,1 м. Тернопіль) про визнання недійсними договору іпотеки від 17 січня 2007 року, договору купівлі-продажу за №755 від 26.05.2016 року та договору купівлі-продажу за №756 від 26.05.2016 року відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01 червня 2018 року.

Головуюча-