Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2463/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І.В.
Категорія 47 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2463/16-ц за позовом Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації до Житомирської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Житомирської районної державної адміністрації, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, повернення земельної ділянки

за апеляційною скаргою Прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року, ухвалено суддею Зубчук І.В. у м. Житомирі,

встановив:

У жовтні 2016 року керівник Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Житомирської районної державної адміністрації (далі - Житомирська РДА) № 315 від 06 липня 2004 року в частині передачі в оренду ОСОБА_3 земельної ділянки площею 9,0 га на території Новогуйвинської селищної ради для культурно-оздоровчих цілей, визнати незаконним та скасувати розпорядження Житомирської районної державної адміністрації (далі - Житомирська РДА) № 607 від 23 листопада 2004 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки водного фонду для культурно-оздоровчих цілей ОСОБА_3 на території Новогуйвинської селищної ради», визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, укладений 09 грудня 2004 року між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2 Зобов'язати останню повернути до земель запасу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району земельну ділянку водного фонду загальною площею 3,7422 га, надану для культурно-оздоровчих цілей з кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Житомирської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що голова Житомирської РДА при винесенні спірних розпоряджень вийшов за межі повноважень щодо розпорядження землями державної власності та за їх відсутності уклав договір оренди, фактично передавши у користування земельну ділянку водного для культурно-оздоровчих цілей, розпоряджатися якою мала право виключно Житомирська обласна державна адміністрація, зважаючи на приписи ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України. В оскаржуваному рішенні до спірних правовідносин безпідставно застосовано положення ст.ст. 186, 149 ЗК України щодо процедури вилучення земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні, оскільки відповідного рішення райдержадміністрацією не приймалося, в матеріалах справи відсутні будь-які докази прийняття такого рішення, також відсутні відомості щодо перебування спірних земель у постійному користуванні інших осіб. Оскаржуваним розпорядженням голови РДА приймались рішення лише щодо надання дозволу на встановлення меж земельної ділянки в натурі з метою передачі її в оренду та затвердження такої документації для подальшої передачі земельної ділянки в оренду. Судом першої інстанції не наведено підстав для відхилення доводів прокурора про відсутність у голови РДА повноважень щодо розпорядження земельними ділянками водного фонду. Суд безпідставно дійшов висновку про перебування спірних земель у комунальній власності та не враховано вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України щодо розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Не в повній мірі досліджено інші докази, а саме технічну документацію із землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки водного фонду та акт обстеження останньої від 15 липня 2004 року. Житомирською РДА в порушення вимог законодавства надано дозвіл на встановлення меж, а не дозвіл на відведення земельної ділянки, який підлягає обов'язковій державній експертизі, на момент видачі вказаних розпоряджень межі земельної ділянки не були встановлені. Нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки не була проведена. Відсутність порушень інтересів держави у даних правовідносинах є припущенням. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності, оскільки вказані порушення виявлені у травні 2016 року Державною екологічною інспекцією в області, а Житомирська ОДА не мала можливості самостійно встановити порушення. Крім того, суд не надав оцінку розбіжностям у паспорті особи (імені, по-батькові), якій надано в оренду спірну земельну ділянку, та у розпорядженні голови Житомирської РДА.

Представник надіслала заяву про відсутність підстав для підтримання даної апеляційної скарги, оскільки їх (Житомирської обласної державної адміністрації права) не порушені. Зазначає, що спірна земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 3,7422 га, що розташована на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, згідно з Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 листопада 2018 року перебуває на праві оренди у ОСОБА_4 від 19 грудня 2017 року. Представник вказує, що оскільки оскаржувані індивідуальні правові акти (розпорядження) щодо ОСОБА_3 вичерпали свою дію, то немає підстав для визнання їх незаконними та скасування.

Відзив від відповідача Житомирської РДА не надходив.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Обґрунтовуючи заперечення щодо заявлених вимог зазначав, що Житомирська РДА приймаючи оскаржувані рішення діяла в межах своїх повноважень, прокурор не навів підстав для здійснення представництва інтересів держави в даному позові. Окрім того, апелянт залишив поза увагою ту обставину, що оскаржувані розпорядження є актами індивідуальної дії і вичерпали свою дію фактом їх виконання. Крім того, вказує, що окремою підставою для відмови в задоволенні позову прокурора є пропуск ним строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачами у справі. Прокурору, як і державі та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності та контролю за додержанням органами державної влади, місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Статтею 17 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, серед інших, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; підготовка висновків надання або вилучення (викупу) земельних ділянок.

Згідно статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природо охоронного, заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, енергетики, оборони та іншого призначення.

Як встановлено частиною 1 статті 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами іншими водними обєктами, болотами, а також островами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; в) гідротехнічними іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Частиною 4 ст. 59 ЗК України та ч. 3 ст. 85 Водного кодексу України визначено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних (смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних ці проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частиною 3 ст. 122 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, зокрема, і для потреб водного господарства та будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Водночас, обласні державні адміністрації, як це визначено ч. 4 ст. 122 ЗК України, надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного Значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Як зазначено в частині 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Згідно вимог частин 3, 5, 6 статті 123 ЗК України, юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної; державної адміністрації; відповідна районна державна адміністрація розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки; проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по обєктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації ..., яка розглядає його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймає рішення про надання земельної ділянки.

Частиною 1 статті 124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Частиною 5 статті 149 ЗК України визначено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім, випадків, визначених частиною девятою цієї статті; в) будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Згідно п. в частини 1 статті 186 ЗК України, проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Відповідно до положень п. 12 розділу X Перехідні положення ЗК України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Також, як зазначено в пунктах 1, 5 Порядку користування землями водного фонду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 502 від 13.05.1996, цей Порядок визначає механізм користування землями водного фонду, виконання комплексу водоохоронних заходів і проведенні експлуатаційних робіт для створення сприятливих умов утримання цих земель. Право користування земельною ділянкою на землях водного фонду виникає після встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержанні відповідного документа, що посвідчує це право. Право тимчасового користування земельними ділянками на землях водного фонду оформлюється договором оренди.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Згідно вимог ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до вимог ст.ст. 123, 125, 126 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації № 315 від 06 липня 2004 року ОСОБА_6 надано дозвіл на встановлення меж земельної ділянки водного фонду площею 9,0 га в натурі, з метою передачі її в оренду для культурно-оздоровчих цілей на території Новогуйвинської селищної ради (а.с. 20 том 1).

Рішенням Новогуйвинської селищної ради від 23 липня 2004 року затверджено технічну документацію гр. ОСОБА_3 щодо передачі в оренду земельної ділянки водного фонду зі штучним водоймищем для культурно-оздоровчих, рекреаційних та спортивних цілей в АДРЕСА_1 (а.с. 27 том 1).

Розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації № 607 від 23 листопада 2004 року ОСОБА_7 надано в оренду строком на 20 років земельну ділянку водного фонду площею 3,7422 га для культурно-оздоровчих цілей за рахунок земель водного фонду Новогуйвинської селищної ради, шляхом укладення договору оренди (а.с. 31 том 1).

Згідно протоколу від 01 грудня 2004 року встановлено межі в натурі і закріплено постійними межовими знаками земельної ділянки 3,7422 га (під водою 2,2801 га, під лісами 0,5967 га, під чагарниками 0,2047 га, під дорогами 0,0675 га, під спорудами 0,0722 га, інші - 0,5210 га) (а.с. 32 том 1).

09 грудня 2004 року між Житомирською РДА та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,7422 га, з орендною платою 188 грн, нормативна грошова оцінка згідно п. 5 вказаного договору визначена 18 754 грн, строк дії договору - 20 років (а.с. 33-39 том 1).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 3,7422 га із кадастровим номером НОМЕР_1 перебуває в комунальній власності Житомирської РДА (а.с. 66-67 том 1). Тобто, прийняттю розпорядження № 607 від 23.11.2004 передували розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розпорядження № 315 від 06.07.2004 про надання дозволу на встановлення меж земельної ділянки водного фонду в натурі (на місцевості), обстеження земельної ділянки уповноваженою комісією від 15.07.2004, рішення 15 сесії IV скликання Новогуйвинської селищної ради від 23.07.2004 про затвердження обстеження, висновки районного відділу земельних ресурсів, екологічної інспекції, містобудування та архітектури, районної СЕС. Розпорядження Житомирської РДА не містять рішень про зміну цільового призначення земель при передачі їх в оренду (а.с. 12-39 том 1).

Згідно до ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про оренду земель», в редакції чинній на день укладення договору оренди та розпоряджень,- передача земельних ділянок, межі яких не визначено в натурі в оренду, без зміни їх цільового призначення, здійснюється без розроблення проекту їх відведення. Крім того, відповідно до абз. 1 п. 2 «Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою КМ України від 26 травня 2004 № 677, - проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі, надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення.

Таким чином розроблення проекту відведення земельної ділянки не вимагається у разі наявності наступних обставин у їх сукупності це визначення меж земельної ділянки та відсутність зміни її цільового призначення.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору оренди та прийняття розпоряджень, межі земельної ділянки були визначені в натурі та закріплені довгостроковими межовими знаками встановленого зразку.

Враховючи вищевикладене та з урахуванням вимог ст.ст. 8-11 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17 червня 2004 року, у випадку коли визначено межі земельної ділянки, проведення експертного дослідження технічної документації е не обов'язковим.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що голова РДА при винесенні розпоряджень № 315 від 06 липня 2004 року та № 607 від 23 листопада 2004 року діяв у межах своїх повноважень, оскільки до матеріалів справи долучено акт передачі земельних ділянок Міністерства оборони України по Житомирському району в народне господарство від 14 грудня 1994 року, відповідно до якого, земельна ділянка яка була передана в оренду відповідачу була передана в розпорядження місцевих рад Житомирського району та перебувала в її комунальній власності. Крім того, розроблення проекту відведення земельної ділянки не вимагається у разі наявності визначення меж земельної ділянки та відсутності зміни її цільового призначення, тобто не встановлено порушень вимог закону відповідачами. Оскільки договір оренди від 09 грудня 2004 року земельної ділянки водного фонду укладено між Житомирською РДА та ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови РДА, яке видано в межах компетенції та відповідно до вимог закону, підстав для визнання договору оренди недійсним і, відповідно, у поверненні вказаної земельної ділянки не має.

Окрім того, згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 листопада 2018 року земельна ділянка площею 3,7422 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, що розташована на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, з 19 грудня 2017 року перебуває на праві оренди у ОСОБА_4. Вказана особа, як новий орендар спірної земельної ділянки, до участі у справі залучена не була, хоча прийняте рішення безпосереднье стосується її прав та обов'язків, як нового орендаря спірної земельної ділянки.

Також, заслуговують на увагу посилання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про пропущення прокурором строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якого останній наполягав.

Зокрема, позовні вимоги керівника місцевої прокуратури обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Так, факт передачі земельної ділянки органами державної влади мав місце в липні 2004 року та остаточно підтверджено реєстрацією договору оренди від 09.12.2004, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності, а до суду з цим позовом позивач звернувся у жовтні 2016 року, тобто із пропущенням установленого законом трирічного строку позовної давності.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неспроможності посилання керівника місцевої прокуратури на те, що про порушення земельного законодавства при видачі оспорюваних розпоряджень органам прокуратури стало відомо з листа Державної екологічної інспекції в Житомирській області від 20.05.2016 за результатами звернення депутата Житомирської РДА, оскільки останнє стосувалося неналежного використання спірної земельної, а тому воно не спростовує висновків суду щодо початку, перебігу й закінчення строку позовної давності.

Держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що відведення спірної земельної ділянки відбулося на підставі рішення органу місцевого самоврядування - Житомирської РДА. При цьому підготовка цього рішення, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлення технічної документації із землеустрою, її затвердження, реєстрація права користування (оренди) на спірну земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Згідно зі статтею 9 цього Закону державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи.

Таким чином, державі в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

У силу вимог указаних вище норм матеріального права, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Посилання прокурора у позові на пред'явлення його в інтересах держави в особі Житомирської облдержадміністрації не заслуговують на увагу, оскільки представником останньої подано заяву про залишення позову керівника місцевої прокуратури без розгляду, оскільки оскаржуваними розпорядження не було порушено її права (а.с 96 том 1).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З урахуванням наведеного, враховуючи положення Закону України «Про прокуратуру», доводи апеляційної скарги про те, що початком перебігу позовної давності є день, коли прокурору стало відомо про порушення вимог законодавства за результатами перевірки, проведеної за наслідками звернення депутата райради, безпідставні, оскільки на такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції дослідивши наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначається у цій у скарзі.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову, яким судом надано належну оцінку та не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду, ухваленого відповідно до вимог закону.

За таких обставин, апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 11.12.2018.