ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1009/18 Справа № 206/5199/17 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

28 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, згодом уточнила позовні вимоги.

Вказувала, що 06 вересня 2017 року за її місцем проживання, під впливом нав'язування послуг, укладено договір споживчого підряду, індивідуальний номер замовлення AR - 00142, з відповідачем ФОП ОСОБА_2, відповідно до якого вона замовила виготовлення ПВХ конструкцій за характеристиками вказаними в договорі на суму 9.174 гривні. Одночасно вона уклала договір споживчого кредиту №8633 зі співвідповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану суму, згідно якого банк повинен був перерахувати на рахунок ФОП суму коштів для оплати товару за договором підряду. Пізніше, детально ознайомившись з умовами договорів, вона вирішила відмовитись від замовлення зазначених товарів та послуг, оскільки переплата за кредитні послуги склала 2.638 грн., тому наступного дня нею на адресу ФОП ОСОБА_2, а 19 вересня 2017 року на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк», поштою було направлено заяви з проханням розірвати договори. Відповідач ФОП ОСОБА_2 на її заяву не відповів, а відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив у розірванні договору.

Посилаючись на те, що відповідачами порушено чинне законодавство та її права як споживача, зокрема ст.ст.10, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», просила розірвати договір, індивідуальний номер замовлення AR - 00142 від 06 вересня 2017 року, укладений між нею та ФОП ОСОБА_2; розірвати кредитний договір №8633 від 06 вересня 2017 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь 11.812 грн.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наступного дня після укладення договору позивач повідомила ФОП ОСОБА_3 про намір розірвати спірний договір; умови договору, що позбавляють замовника права відмовитися від договору побутового підряду є нікчемними; при урахуванні обставин справи можна зробити висновок, що до даної справи підлягає застосуванню право на відмову від споживчого кредиту.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 06 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір за індивідуальним номером замовлення AR-00142, відповідно до якого позивач замовила виготовлення ПВХ конструкцій за характеристиками вказаними у договорі, на суму 9174 гривні (а.с.5).

06 вересня 2017 року позивач підписала додаток №1 до договору AR-00142, в якому зазначено, що відповідно до переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (додаток №3 до Постанови Кабінету Міністрів України віл 19 березня 1994 року №172) скло, нарізане або розкроєне під розмір визначений покупцем (замовником) не підлягає поверненню. Розірвання договору не допускається. Позивачці в повному обсязі надана інформація про умови кредитування, відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість з оформлення договору про надання кредиту. Додаток позивачкою уважно прочитано та добровільно підписано, без будь - якого примусу, з повним розуміння його змісту (а.с.6).

06 вересня 2017 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір споживчого кредиту на суму 11.812 гривень, згідно якого банк повинен перерахувати на рахунок ФОП ОСОБА_2 кошти за договором AR-00142 та вставлено регулярний платіж з картки позивача на погашення заборгованості за договором (а.с.7).

Позивач 07 вересня 2017 року засобами поштового зв'язку звернулась до ФОП ОСОБА_2 із письмовою заявою з проханням розірвати договір за індивідуальним номером замовленням AR-00142, яку відповідач ФОП ОСОБА_2 отримав 11 вересня 2017 року (а.с.11).

Судом також встановлено, що ФОП ОСОБА_2 виконав зобов'язання за договором, замовлення було виконано, що підтверджується довідкою ТОВ «ПрестижГрупп». Заказ, згідно договору був виготовлений, доставлений та відвантажений. Згідно Акту прийому - передачі доставка замовлення здійснена у строк, передбачений договором, але позивач відмовилася приймати замовлення(а.с.61-62).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ФОП ОСОБА_2 отримав письмову заяву позивача про відмову від договору лише 11 вересня 2017 року (про що свідчить роздруківка пошуку Укрпошти а.с.60), тобто вже на момент фактичного виконання робіт по розкрою склопакетів та по виготовленню металопластикового профілю по розмірам, узгоджених з замовником, право на відмову від договору про споживчий кредит в даному випадку не може бути застосовано; позивач власноручно та добровільно підписала договір за індивідуальним номером замовлення AR-00142 від 06 вересня 2017 року на виготовлення ПВХ конструкцій та кредитний договір, що свідчить про те, що вона була ознайомлена з умовами зазначених договорів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст.526 ЦК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

Згідно ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором.

Відповідно до ч.2 ст.867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті.

З матеріалів справи (а.с.98) вбачається, що відповідач розпочав виконувати роботи по розкрою склопакетів та розпочато роботу по виготовленню металопластикового профілю по розмірам, узгоджених з замовником 08 вересня 2017 року, після отримання цього ж дня оплати за договором.

06 вересня 2017 року позивач підписала додаток №1 до договору AR-00142, в якому зазначено, що розірвання договору не допускається. Зі змісту вказаного додатку вбачається, що відсутність можливості розірвання спірного договору обумовлена саме тим, що предметом договору, є ПВХ конструкції з використанням скла, які згідно Додатку №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №172, не підлягають обміну та поверненню. Тобто, укладеним між сторонами додатком №1 до спірного договору (а.с.6), позивач була попереджена про неможливість розірвання договору, оскільки предметом спірного договору є річ, визначена індивідуальними ознаками. Аналогічне положення про неможливість розірвання спірного договору міститься в п.7.6 договору за індивідуальним номером замовлення AR-00142 від 06 вересня 2017 року, який також підписано позивачем.

Зважаючи на доведеність факту початку робіт підрядником одразу після надходження грошових коштів 08 вересня 2017 року та на ту обставину, що позивач була повідомлена про неможливість розірвання договору, така неможливість обумовлена індивідуальними ознаками предмета спірного договору, колегія суддів не вбачає підстав для розірвання спірного договору, як на тому наполягав позивач.

Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача.

Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Посилаючись в уточненій позовній заяві та в апеляційній скарзі на ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" як на підставу розірвання договору за індивідуальним номером замовлення AR-00142 від 06 вересня 2017 року, позивачем відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України не доведено наявність підстав, передбачених в абзацах першому та другому ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" за яких споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.