Єдиний унікальний номер 235/1596/18 Номер провадження 22-ц/804/458/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Будулуци М.С.,

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Самойленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області цивільну справу № 235/1596/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року (справа № 235/1596/18, суддя Бородавка К.П.), -

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (раніше Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», далі АТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 111 196, 06 грн., зазначивши, що відповідно до укладеного договору без номеру від 18 серпня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 7400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів за рік, що підтверджується п. 5.5 «Правил користування платіжною карткою».

Одночасно пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3, до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобов'язання в порядку та в строки, встановлені кредитним договором.

Проте, відповідач не виконав свої зобов'язання, передбачені кредитним договором, чим порушив умови договору та вимоги чинного законодавства України, а тому, станом на 28 лютого 2018 року, має заборгованість у розмірі 111 196 грн. 06 коп., яка складається з наступного:

- 7227,67 гривень. - заборгованість за кредитом;

- 94559,42 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3875,82 гривень - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 250,00 гривень - штраф (фіксована частина);

- 5283,15 гривень - штраф (процентна складова).

Виходячи з викладеного, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 111 196 грн. 06 коп. та судовий збір в розмірі 1762,00 гривень за подачу позовної заяви.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Із вказаним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області не погодився позивач - АТ КБ «Приватбанк» та подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що рішення ухвалено без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позов Банку в повному обсязі, стягнувши з відповідача судові витрати.

В апеляційній скарзі зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що Банк пропустив строк позовної давності, є помилковими, як і те, що Банком не підтверджено отримання кредитної картки відповідачем, строк дії картки, виданої останньому, докази продовження строку дії картки.

Апелянт зазначив, що відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Правова позиція про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки, як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, 7 жовтня 2015 року № 6-1295цс15 за таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту. Перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Позивач зазначив, що відповідачу ОСОБА_1 під час укладення договору видавалась кредитна картка № НОМЕР_5 строком дії до 06/09 року (тобто до останнього дня червня 2009 року), після закінчення строку дії картки Банком відповідачу видано картку № НОМЕР_2 строком дії до 05/16, а потім - картка № НОМЕР_4 строком дії до останнього дня 08/17, що підтверджувалось наданою позивачем довідкою про видані картки.

Вказані картки видавались саме на підставі зазначеного кредитного договору б/н від 18 серпня 2008 року, оскільки інших договорів сторони не укладали.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, по закінченню строку дії картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви про закриття карткового рахунку.

Банк надав до суду першої інстанції виписку про рух коштів на картковому рахунку, з якої вбачається, що за час дії договору відповідач активно користувався кредитними коштами за допомогою банківських карток, розраховувався через термінали в магазинах та вносив кошти на погашення заборгованості.

Банк зазначив, що здійснення зазначених операцій без наявності картки неможливо. Номери зазначених карток відображені в виписці про рух коштів, виконані транзакції з кредитними коштами містять зазначення дати здійснення та номеру картки.

Відтак, позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність отримання карток та строк їх дії, оскільки це спростовується наданими суду першої інстанції доказами.

Строк дії останньої картки, яка була видана відповідачу, закінчився 08/17. Керуючись правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, слід дійти висновку, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦКУ), тобто з 31 серпня 2017 року. Банком надано позовну заяву до суду 29 березня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Отже, висновок суду першої інстанції про пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставним.

Представник позивача - АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 133, 143 - 146).

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою (а.с. 132).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутності сторін, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що Банком не підтверджено отримання кредитної картки відповідачем, строк дії картки, виданої останньому, та докази продовження строку дії картки. Суд дійшов висновку, що Банком пропущено строк позовної давності звернення до суду з зазначеним позовом, причини поважності пропуску якого, позивачем не наведені, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлені наступні неоспорені обставини.

Між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н від 18 серпня 2008 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі 7 400 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання анкети-заяви (а.с. 8-9).

За змістом вказаної заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між нею і банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18 серпня 2008 року вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року відповідач має заборгованість за наданим кредитом в розмірі 111 196,06 гривень, з яких 7227,67 гривень - заборгованість за кредитом, 94 559,42 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3875,82 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 гривень та 5 283,15 гривень - штраф (фіксована частина) та штраф (процента складова), відповідно. За змістом розрахунку та наданої виписки по особовому рахунку сальдо простроченої заборгованості за кредитом, починаючи з 19 серпня 2008, періодично змінюється, в деякі місяці дорівнює 0,00 та лише з 31 грудня 2014 відповідний показник стабільно дорівнює 199,22 грн.

За змістом Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

За змістом ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики (параграфа 1 цієї глави), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Також суд зазначив, що згідно зі ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ст.ст. 526-527, 530 ЦК України (глава 48 - виконання зобов'язання), зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положенням ч. 1 ст. 625 ЦК України (глава 51 - правові наслідки порушення зобов'язання; відповідальність за зобов'язання), передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про невиконання відповідачем взятих на себе обов'язків із погашення кредиту та процентів за користування кредитом в заявленому розмірі. Наведені відповідачем доводи встановлені судом обставини не спростовують.

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності суд виходив із наступного.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 18 серпня 2008 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Суд зазначив, що за змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з розрахунку та виписки по рахунку, наданих позивачем до позову, останній платіж був здійснений позивачем в листопаді 2014 року.

Суд зазначив, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку та виписки по рахунку, наданих позивачем, останній платіж був здійснений відповідачем в листопаді 2014 року.

Банк зобов'язаний надати суду документи, в яких встановлено суму кредитного ліміту, підтвердження щодо отримання кредитної картки, строк дії картки, виданої відповідачу, докази продовження строку дії такої картки, проте, таких документів, позивач суду не надав.

Суд зазначив, що в порушення наведених процесуальних приписів позивач не надав суду першої інстанції відомостей та доказів на їх підтвердження щодо номеру картки (карткового рахунку), на яку був перерахований відповідний кредитний ліміт, строк дії виданої позивачем відповідачу первісної картки та даних щодо перевипуску картки на новий термін дії саме задля виконання договору № б/н від 18 серпня 2008 року. Відомості наведені в довідці Банку від 27 травня 2018 року, за змістом якої ОСОБА_1 отримав згідно кредитного договору від 18 серпня 2008 року картки № НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_4, остання з яких має термін дії до останнього дня 08.2017, у взаємозв'язку з наданою випискою по рахунку не дозволили суду першої інстанції дійти висновку, що картки № НОМЕР_2, НОМЕР_4 видані саме за кредитним договором від 18 серпня 2008 року.

З позовом Банк звернувся 04 квітня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Однак, з висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено статтею 1049 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст ст.ст. 207, 253, 256, ч.1 ст. 259, ч. 4 ст. 267, 256-259 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, що відповідає строку дії картки, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повернення кредиту, тобто строку дії картки (ст.261 ЦК України), застосувавши до спірних правовідносин загальну позовну давність у 3 (три) роки та врахувавши при цьому правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 року по справі № 6-698 цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до кредитного договору від 18 серпня 2008 року, ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_3, № НОМЕР_2, а потім карту № НОМЕР_4, остання з яких має термін дії до останнього дня серпня 2017 року (а.с. 89, 139).

Позовна заява подана Банком до суду 29 березня 2018 року, про що свідчить реєстр № 8871311 про відправку кореспонденції до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області (а.с. 90).

Апеляційний суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, оскільки строк позовної давності щодо цієї вимоги закінчується 31 серпня 2020 року.

На підтвердження доводів апеляційної скарги Банк надав довідку, з якої вбачається що на відповідача ОСОБА_1 відкривались кредитні картки №№ НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_4, остання з яких має термін дії до останнього дня серпня 2017 року та фотокартку клієнта ОСОБА_1 з картою № НОМЕР_4,чим підтвердив довід апеляційної скарги про те, що відповідач отримував вказану картку (а.с. 139,140, 141).

Висновок суду першої інстанції, про те, що позивачем не доведено отримання відповідачем кредитних карток №№ НОМЕР_2, НОМЕР_4 за кредитним договором від 18 серпня 2008 року є помилковим.

Так, відповідно до довідки Банку від 27 травня 2018 року, наданої до суду першої інстанції, відповідач отримав картки №№ НОМЕР_3, НОМЕР_2, та НОМЕР_4 (а.с. 89).

Як вбачається з виписки рахунків ОСОБА_1, за період з 01 січня 2000 року по 28 лютого 2018 року, основною карткою є картка № НОМЕР_3. За цією карткою відповідачу наданий кредитний ліміт в розмірі 7 230 грн. (а.с. 83 - 87).

Відповідно до п. 2 Умов та Правил надання банківських послуг, картковий рахунок - це поточний рахунок, за котрим враховуються операції по платіжній картки. Платіжна картка - це спеціальний платіжний засобу в вигляді емітованої в встановлений законодавством порядку пластикової або іншого вигляду карточки, котра використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника з метою оплати вартості товару.

За п. 3.1. Умов та Правил надання банківських послуг, Банк відкриває клієнту картрахунок та видає клієнту картки, вигляд та строк дії яких зазначені в Заяві та Пам'ятки клієнта.

У вказаній виписці по рахунку, картки №№ НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_4 закріплені за картрахунком № НОМЕР_3, який відкритий відповідно до кредитного договору б/н від 18 серпня 2008.

Таким чином, висновок суду про те, що Банком не доведено отримання відповідачем кредитних карток №№ НОМЕР_2, НОМЕР_4 за кредитним договором від 18 серпня 2008 року спростовується вказаною випискою з карткового рахунку.

Окрім цього, апеляційний суд зазначає, що відповідачем 30 листопада 2014 року здійснена операція з оплати продуктів на суму 210 грн. по картці № НОМЕР_2, яка діяла до останнього дня травня 2016 року, що вбачається з виписки по рахунку та довідки про випущені кредитні картки (а.с. 87 зворотний бік, 139).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково відмовив позивачу в стягненні з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 7 227 грн. 67 коп., а позов підлягає задоволенню щодо стягнення цієї заборгованості.

Апеляційний суд також зазначає, що правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III( далі - Закон № 2121-III) .

Відповідно до статті 2 Закону № 2121-III, банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Встановлено, що 18 серпня 2008 року ОСОБА_1, підписавши кредитний договір, став клієнтом Банку та отримав кредит у розмірі 7 400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року у відповідача існувала заборгованість: за тілом кредиту в розмірі 7 227 грн. 67 коп.; по процентам за користування кредитом - 94 559 грн. 42 коп.; за пенею та комісією - 3 875 грн. 82 коп. (а.с. 5 - 7).

Відповідно до п. 5.5 Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році.

Згідно довідки про умови кредитування та позовної заяви, за користування кредитом відповідачу встановлена процентна ставка в розмірі 3 % на місяць, що дорівнює 36 % на рік (12 місяців х 3%) (а.с. 2 - 4, 9).

За розрахунком заборгованості за кредитним договором, нарахування процентів за користування кредитом провадилося наступним чином: з 19 серпня 2008 року - 36 %, з 01 січня 2013 року - 30 %, з 01 вересня 2014 року - 34,8 %,а з 01 квітня 2015 року - 43,2 % на рік.

Згідно з ч.ч. 1 - 2 ст. 1056 - 1 ЦК України (в редакції Закону України від 21.01.2010 р. № 1822-VI), розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року, що всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Пунктом 6.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язаний отримувати виписки по картковому рахунку (а.с. 10 - 15).

Згідно виписки по картковому рахунку, підвищення процентної ставки передбачено з 01 квітня 2015 року - щодо операцій після 01 квітня 2015 року.

Згідно виписки, будь - яких операцій після 01 квітня 2015 року відповідач не здійснював, а тому позовні вимоги Банка в частині стягнення процентів з 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 43,2 % є безпідставними.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості повинен бути вчинений наступним способом.

Відповідно до чинного законодавства, загальний строк позовної давності становить 3 роки, отже суд повинен стягнути заборгованість по процентам, що нараховані щомісячно у межах цього строку - 3 роки від дати звернення до суду.

Тобто, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом слід стягувати за період з 29 березня 2015 року по 28 лютого 2018 року ( з урахуванням того, що розрахунок заборгованості наданий станом на 28 лютого 2018 року), за наступною формулою: тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки х процентну ставку за користування кредитом за рік/кількість днів у році х кількість днів у періоді, за який стягується заборгованість.

Станом на 28 лютого 2015 року сума заборгованості дорівнювала 7 227 грн. 67 коп., та в подальшому вона не змінювалась.

Враховуючи те, що Банк з 29 березня 2015 року по 28 лютого 2018 року змінював проценту ставку, апеляційний суд вважає доречним стягувати проценти за користування кредитом наступним чином:

1) За період з 29 березня 2015 року по 31 березня 2015 року (у періоді 2 дня; тіло кредиту дорівнює 7 227 грн. 67 коп.; ставка за рік - 34,80 %) сума процентів дорівнює 13 грн. 97 коп. (із розрахунку: 7 227,67 грн. х 34,80 %/360 днів х 2 дня).

2) За період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року (у періоді 1064 дня; тіло кредиту дорівнює 7 227 грн. 67 коп.; ставка за рік - 36,0 %) сума процентів дорівнює 7 690 грн. 24 коп. (із розрахунку: 7 227,67 грн. х 36,0%/360 днів х 1064 дня).

Відтак, загальна сума заборгованості по процентам за користування кредитом у період з 29 березня 2015 року по 28 лютого 2018 року складає 7 704 грн. 21 коп. (13,97 грн. + 7 690,24 грн.), яка й підлягає стягненню з відповідача на користь Банку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 18 серпня 2008 року в розмірі 14 931 грн. 88 коп., що складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 7 227 грн. 67 коп. та з заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 7 704 грн. 21 коп.

Що ж стосується стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією і стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової), то апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості, станом на 28 лютого 2018 року, відповідачу ОСОБА_1, який проживає у с. Сонцівка (до 2016 року - с. Красне), Покровського району, Донецької області, починаючи з 30 листопада 2014 року (тобто після 14 квітня 2014 року) нарахована заборгованість за пенею та комісією в сумі 3 875 грн. 82 коп.

Однак, відповідно до виписки по картрахунку, в період з 19 серпня 2008 року по 28 лютого 2017 року комісія відповідачу ОСОБА_1 не нараховувалась (а.с. 83-87), а тому зазначену суму апеляційний суд вважає пенею. Згідно розрахунку пені, який долучений позивачем до позовної заяви, вона нарахована за період з 30 листопада 2014 року по 28 лютого 2018 року.

Втім, згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Частиною 2 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що його дія поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Відтак, проведене позивачем нарахування пені та штрафів відповідачу після 14 квітня 2014 року у загальному порядку є неправомірним та безпідставним.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким на користь Банку з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 28 лютого 2018 року, на загальну суму 14 931 грн. 88 коп., яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 7 227 грн. 67 коп. та заборгованості по процентам - 7 704 грн. 21 коп., а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню, а позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 382 ЦПК України судові витрати між сторонами слід розподілити наступним чином.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст.141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір за подачу позову Банком покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 236 грн. 61 коп., виходячи з розрахунку: 14 931 грн. 88 коп. х 100 % / 111 196 грн. 06 коп. х 1 762 грн. / 100 %.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги позивачем, у зв'язку з переглядом справи і частковим задоволенням скарги, слід покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 354 грн. 91 коп., виходячи з розрахунку: 14 931 грн. 88 коп. х 100 % / 111 196 грн. 06 коп. х 2 643 грн. / 100 %.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111: заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 серпня 2008 року в сумі 14 931 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот тридцять одна) гривня 88 копійок, що виникла станом на 28 лютого 2018 року, з яких: 7 227 (сім тисяч двісті двадцять сім) гривень 67 коп. - заборгованість за кредитом; 7 704 (сім тисяч сімсот чотири) гривні 21 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111: судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 236 (двісті тридцять шість) гривні 61 копійки .

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111: судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 354 (триста п'ятдесят чотири) гривні 91 копійка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її складення.

Судді:

Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.

Суддя Донецького

апеляційного суду М.С. Будулуца