АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/28228/13-ц

провадження № 22-ц/796/7199/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Вербової І.М.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, Відділ реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві

треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 рокуу складі судді Яровенко Н.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, Відділу реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення батьківства та визнання права на спадкування за законом на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про встановлення батьківства та визнання права на спадкування за законом на нерухоме майно.

У мотивування вимог зазначав, що його мати - ОСОБА_8 проживала однією сім'єю та перебувала у фактичних шлюбних відносинах з його батьком - ОСОБА_9, який до своєї смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Вказував, що від даних відносин народився позивач, про що Відділом записів актів громадянського стану Харківської РДА у м. Києві 18 березня 1993 року видано свідоцтво.

Проте, за відсутності бажання та вільного часу у його батька, мати позивача була змушена одноособово звернутися для реєстрації його народження до органу РАЦС та у графі «батько» за вказівкою матері був здійснений запис «ОСОБА_14», оскільки в особи, яка не перебуває у шлюбі та у разі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер.

22 березня 2013 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про визнання факту батьківства.

Ухвалою суду від 02 квітня 2013 року у справі призначена судово-генетична експертиза методом ДНК-аналізу та за висновком експерта Київського міського бюро судово-медичної експертизи № 116 від 02 квітня 2013 року встановлено, що ОСОБА_9 може бути біологічним батьком заявника з ймовірністю 99,99%.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року встановлено факт, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, є батьком ОСОБА_1, що стало підставою для внесення змін у свідоцтво про народження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2013 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду.

Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та будинок в с. Сичівка, Димерського району Київської області.

У подальшому позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. із заявою про прийняття спадщини. Окрім нього з відповідними заявами звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

Зазначав, що його батько протягом тривалого часу перебував у близьких родинних стосунках з ним та його матір'ю, а з 2008 року по день смерті проживав спільно з ними за адресою: АДРЕСА_1 та вів спільне господарство, а поховання батька організувала його мати - ОСОБА_8

Враховуючи викладене уважає, що після смерті свого батька він має право на спадщину на рівні з іншими дітьми.

З урахуванням збільшення позовних вимог, просив встановити факт, що ОСОБА_9 є рідним батьком позивача; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_1, а саме, вказати батьком дитини ОСОБА_9; визнати право на спадщину ОСОБА_1 за законом; винати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, на ? частини квартири АДРЕСА_2 та на ? частини будинку в АДРЕСА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року, зазначає, що місцевий суд помилково не взяв до уваги доказ, який з достовірністю підтверджує батьківство, а саме, висновок експерта № 389 від 18 вересня 2014 року, яким практично доведено біологічне батьківство ОСОБА_9

Вказує на зазначені в рішенні суду першої інстанції покази свідка ОСОБА_10, згідно яких померлий представив позивача як свого сина.

На думку позивача, судом проігноровані письмові докази, які підтверджують як спільне проживання померлого з матір'ю позивача, так і тісне спілкування батька з сином останні 8 років.

15 серпня 2018 року до апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу від представника відповідачів ОСОБА_11, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Уважає оскаржуване позивачем рішення законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що сама по собі експертиза про встановлення факту батьківства ОСОБА_9 не може слугувати єдиною і безумовною підставою для встановлення батьківства відповідно до КпШС.

Звертає увагу на невідповідність показів свідка ОСОБА_10 із зазначеною інформацією в оскаржуваному рішенні суду.

Треті особи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Представник позивачаапеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, наведених в апеляційні скарзі.

Представник відповідачів проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилали.

17 серпня 2018 року представником відповідачів ОСОБА_11 подано клопотання про повернення матеріалів справи до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду заяви про виправлення описки, проте в судовому засіданні представник відповідачів просив залишити дане клопотання без розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_12, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що висновок експерта № 389 від 18 вересня 2014 року, яким практично доведено біологічне батьківство померлого ОСОБА_9 відносно ОСОБА_1, не може бути взято до уваги, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинними на момент їх виникнення, та який не передбачав такої підстави для встановлення батьківства. Будь-яких інших належних доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування суду надано не було.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.12). Згідно даних свідоцтва про народження батьками дитини зазначені: ОСОБА_13 та ОСОБА_8

В судовому засіданні представник позивача, яка є його матір'ю, пояснила, що запис про батька дитини був зроблений з її слів, оскільки померлий батько позивача не мав бажання та вільного часу звернутись до органів РАЦС зі спільною заявою.

Наполягаючи на позові про встановлення батьківства позивач наголошує, що його батьком є померлий ОСОБА_9, що підтверджується беззаперечним доказом, а саме висновком судово-медичної експертизи. Окрім цього, за життя ОСОБА_9 його визнавав своїм сином, а останні 6 років життя батька вони тісно спілкувалися з ним.

Метою пред'явлення позову ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства ОСОБА_9 позивач зазначив визнання його права на спадкування.

Відповідно до статті 1223 ЦК України спадкування здійснюється за законом, оскільки заповіт померлий не склав. Діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та його батьки відповідно до статті 1261 цього кодексу мають право на спадкування за законом у першу чергу.

Оскільки померлий не записаний батьком позивача, а відомості про батька внесені відповідно до статті 55 КпШС Української РСР за вказівкою його матері, встановлення факту батьківства може бути підставою виникнення у позивача права на спадкування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Позивач народився до 1 січня 2004 року, отже, при вирішенні питання необхідно застосувати норму статті 53 КпШС України, керуватися роз'ясненнями, викладеними в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства відносно дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, суд бере до уваги спільне проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства.

З огляду на зміст указаної норми підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_9 відносно ОСОБА_1, вірогідність якого відповідно до висновку експерта складає величину не менше 99,9%, не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки чинним на момент народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 законом факт біологічного батьківства не визначався як підстава встановлення походження дитини від батьків, що не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зміст статті 53 КпШС УРСР дає підстави для висновку, що нею був унормований порядок установлення батьківства у випадку, коли особа, відносно якої такий факт установлювався, не визнавала і заперечувала його, у зв'язку з чим факти спільного проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства, підлягали встановленню судом. У випадку відсутності спору та визнання особою факту свого батьківства відносно дитини чинним на час існування спірних правовідносин законодавством було передбачено можливість внесення змін до відповідних актових записів.

У пункті 9 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 квітня 2018 року у справах № 234/3787/16-ц та № 759/1836/15-ц.

Будь-які інші належні докази на підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, як того вимагає законодавство, що діяло на час народження позивача, суду надано не було.

Вирішуючи спір, суд зазначав, що фактично єдиним доказом, на який посилається позивач щодо встановлення факту батьківства є висновок судово-генетичної експертизи. Що стосується фотографій, які містяться в т. 2 а.с. 121- 130, то дані фотографії неможливо розцінити як докази того, що мати позивача та померлий до народження позивача спільно проживали або вели спільне господарство, або спільно виховували та утримували позивача, як свого спільного сина. Також дані докази не підтверджують факт визнання померлим свого батьківства відносно ОСОБА_1 Що стосується договорів, які містяться в т.1 а.с.14-16, то дані доказі не містять ніякого обґрунтування щодо предмету позову.

Відповідачі в судовому засіданні на підтвердження факту відсутності спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю позивача з померлим батьком до народження позивача, відсутності їх спільного виховання чи утримання позивача, а також відсутності доказів, того, що померлий визнавав батьківство відносно позивача надали ряд письмових доказів, фотографій та просили суд допитати свідків.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факт спільного проживання й ведення спільного господарства з матір'ю позивача до його народження, спільного виховання позивача або його утримання померлим.

Стосовно показів свідка ОСОБА_10, на які посилається апелянт, слід зазначити, що як з аудиозаписів та журналу судового засідання від 12 листопада 2015 року, так і з аудиозаписів судового засідання від 27 червня 2018 року убачається, що свідок зазначав про те, що померлий ОСОБА_9 представив ОСОБА_8 як свою однокурсницю, а ОСОБА_1 - її сином; про те, що позивач є сином померлого ОСОБА_10 дізнався в день поховань.

Не знайшло підтвердження також те, що за життя ОСОБА_9 визнавав батьківство щодо позивача, оскільки відповідно до статей 76-80 ЦПК України доказами визнання батьківства можуть бути листи, анкети, заяви та інші дані, які достовірно підтверджують визнання батьківства, однак таких доказів у справі не зібрано.

Надані стороною позивача докази на підтвердження батьківства ОСОБА_9 відносно ОСОБА_1, а саме фотографії, роздруківка телефонних дзвінків, договір на встановлення вікна за адресою проживання померлого, а також договір про надання ритуальних послуг достовірно не підтверджують наявність спільного проживання і ведення спільного господарства матір'ю позивача та ОСОБА_9 або спільного виховання чи утримання ними ОСОБА_1, або факту визнання ОСОБА_9 свого батьківства.

За таких обставин, місцевий суд не встановив підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту батьківства, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки і під час перегляду справи апеляційним судом стороною позивача на підтвердження батьківства не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували визнання ОСОБА_9 за життя свого батьківства відносно ОСОБА_1 або спільне проживання та ведення спільного господарства померлим та матір'ю позивача до його народження, або спільне виховання та утримання ними дитини.

Решта вимог позивача про визнання права на спадщину та визнання за позивачем права на спадкування на нерухоме майно за законом після смерті ОСОБА_9 є похідними від права вимоги щодо встановлення батьківства, а оскільки місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог щодо встановлення батьківства, тому право позивача на спадщину не порушено та позов у цій частині також задоволенню не підлягає.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

І.М. Вербова