Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 264/3886/17

провадження № 61-28008св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Донецький державний університет управління,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2017 року у складі головуючого-судді Кузнецова Д. В. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2018 року у складі суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Донецького державного університету управління про стягнення заборгованості з виплат заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що при звільненні 15 вересня 2014 року з посади заступника головного бухгалтера Донецького державного університету управління з ним не було проведено остаточного розрахунку, зокрема не була виплачена заробітна плата за липень, серпень та вересень 2014 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 12 688,57 грн, компенсацію втрати доходів в сумі 10 472,31 грн, відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 622 483,68 грн та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його права на своєчасне отримання заробітної плати.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Донецького державного університету управління на користь ОСОБА_4 12 688,57 грн заборгованості по заробітній платі, 10 472,31 грн компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції врахував сертифікат Донецької торгово-промислової палати, в якому засвідчено факт настання для роботодавця таких форс-мажорних обставин, як акти тероризму на території Донецької області, які унеможливили стягнення податків і зборів у період з 01 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року, що виключає вину відповідача у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, відшкодування моральної шкоди, відмови у стягненні індексації заробітної плати, ОСОБА_4 не оскаржувалось, судом апеляційної інстанції рішення в зазначеній частині не перевірялося.

14 квітня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що форс-мажорні обставини не можуть бути безумовною обставиною для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати. Крім того, форс-мажорні обставини діяли визначений період, на теперішній час їх дія припинена, що унеможливлює звільнення відповідача від такої відповідальності.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4 у період з 13 лютого 2012 року до 15 вересня 2014 року працював в Донецькому державному університеті управління на посаді заступника головного бухгалтера, звільнений на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін.

Згідно довідки Донецького державного університету управління від 08 серпня 2017 року № 187-11 сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_5 за період роботи з липня до вересня 2014 року складає 12 688,57 грн.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За правилами частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідно до статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Згідно листа Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 05 лютого 2015 року з 14 квітня 2014 року суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до сертифіката Донецької торгово-промислової палати від 18 серпня 2016 року за № 6695 засвідчено настання для Донецького державного університету управління, місцезнаходження якого місто Донецьк, форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території Донецької області, які унеможливили сплату податків і зборів у період з 01 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року.

На підставі наданих документів торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з 01 липня 2014 року для Донецького державного університету управління під час здійснення господарської діяльності на території Донецької області та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів.

Ураховуючи вищезазначене, затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а саме у період з липня до вересня 2014 року, відбулася через настання обставин непереборної сили.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11травня 2016 року № 6-383цс15 та постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року №242/4641/15-ц, від 15 серпня 2018 року № 264/925/17-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що форс-мажорні обставини, які діяли визначений період часу, не можуть бути безумовною обставиною для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Інші обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик