АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1289/17 Номер провадження 22-ц/786/1450/18Головуючий у 1-й інстанції Науменко Н. Д. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2018 року в складі судді Науменко Н.Д. по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма "Добробут", треті особи ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про визнання контракту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду до з вказаним позовом до ТОВ агрофірма «Добробут», в якому просив визнати недійсним контракт, укладений між відповідачем в особі представника Вищого органу товариства - від імені якого діє генеральний директор ТОВ фірма «Астарта-Київ» ОСОБА_4 та ним.

Вимоги обґрунтовані тим, що деякі пункти контракту суперечать ЗУ «Про господарські товариства» та положенням Статуту ТОВ АФ «Добробут», погіршують його становище як працівника, порівняно із законодавством України про працю. Сам контракт був укладений безпідставно, оскільки законодавчо не визначено порядку його укладання з керівником товариства з обмеженою відповідальністю.

Крім того не погоджується з повною матеріальною відповідальністю, що не відповідає положенням Кодексу законів про працю та вважає, що займана ним посада генерального директора ТОВ АФ «Добробут» не відноситься до переліку працівників, які згідно з чинним законодавством мають працювати за контрактом, а положеннями статуту ТОВ АФ «Добробут» не передбачено можливості укладання із генеральним директором такої форми трудового договору у формі контракту.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма "Добробут", треті особи ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про визнання контракту недійсним відмовлено

Відмова в задоволенні позову обумовлена недоведеністю позивачем порушень його прав та інтересів, які на його думку можуть виникнути в майбутньому та відсутністю в трудовому законодавстві підстав для визнання трудового контракту недійсним з огляду на зазначені в позовній заяві обставини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Зокрема вказує, що поза увагою суду залишилась неправомірність положень контракту, що порушує права генерального директора як працівника, які суд не дослідив та не вмотивував в своєму рішенні. Також вважає, що положеннями статуту ТОВ Агрофірма «Добробут» не передбачено можливості укладення контракту з генеральним директором.

В відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 03.01.2017 року між ТОВ Агрофірма «Добробут» в особі представника Вищого органу Товариства, від імені якого діє генеральний директор ТОВ фірма «Астарта - Київ» ОСОБА_4, та ОСОБА_3 укладено контракт.

Відповідно до п.1.1 контракту, останній укладено між ТОВ Агрофірма «Добробут» і ОСОБА_3, який був призначений на посаду генерального директора ТОВ Агрофірма «Добробут» відповідно до протоколу № 32 від 23.12.2008 року в зв'язку із змінами істотних умов праці, введених наказом № 64/2016 від 11 жовтня 2016 року, що передбачає можливість продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору між товариством та ОСОБА_3 як посадовою особою товариства.

Зазначений наказ в передбаченому законом порядку до суду не оскаржувався, законність внесених роботодавцем у зв'язку із змінами в організації виробництва істотних умов праці, позивачем під сумнів не ставилась.

Згідно ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Нормами статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі і достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до п.п. 7, 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Частиною 4 ст. 65 ГК України встановлено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначається строк найму, права, обов'язки, відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Вірно встановивши обставини по справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про помилковість твердження позивача про те, що закон не визначає правових підстав для укладання з керівником підприємства, в даному випадку з ним як з генеральним директором товариства, контракту як особливої форми трудового договору.

При цьому, не ґрунтуються на законі доводи позивача про те, що за своєю організаційно-правовою природою Товариство з обмеженою відповідальністю не відноситься до категорії тих підприємств, з керівниками яких закон передбачає можливість укладання контракту як особливої форми трудового договору.

Так, за змістом ч.5 ст. 63 ГК України товариство з обмеженою відповідальністю є одним з видів підприємства, правовий режим якого не виключає можливості укладання контракту з його керівником.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо правомірності дій відповідача при укладенні 03.01.2017 року контракту між ТОВ Агрофірма «Добробут» та ОСОБА_3

Зокрема, вказане товариство діяло в межах вимог ч.4 ст. 65 ГК України, приписів ст. 21 КЗпП України та положень Статуту.

Так, згідно статуту Товариства, засновником останнього, окрім інших, являється ТОВ фірма «Астарта - Київ». Керівництво поточною діяльністю Товариства здійснює Генеральний директор, який призначається і звільняється з посади загальними зборами учасників за поданням учасників (представників учасників), що визначено пунктами 19.1, 19.2 статуту Товариства.

Протоколом загальних зборів учасників № 12/26/2016 від 26 грудня 2016 року Вищим органом Товариства визначено генерального директора ТОВ фірма «Астарта Київ» ОСОБА_4, який, діючи в межах своїх повноважень, уклав із позивачем як з генеральним директором ТОВ агрофірма «Добробут» спірний контракт.

Крім того не заслуговує на увагу посилання позивача на те, що контрактом передбачена додаткова відповідальність та додаткові обов'язки для нього як генерального директора, а відтак за змістом ст.9 КЗпП України такі умови повинні бути визнані недійсними.

Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в даному випадку положення зазначеної норми не можуть застосовуватись з огляду на особливості контрактної форми трудового договору, вмотивовуючи свій висновок посиланням на п.5 рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 р. № 12-рп/98 .

Аналізуючи зміст контракту, суд першої інстанції констатував, що саме по собі зазначення в останньому про посилену відповідальність керівника у вигляді обов'язків, необхідних для продуктивної, безпечної та плідної праці - не свідчить про встановлення додаткової відповідальності в розумінні положень ст. 9 КЗпП України.

За вказаних обставин, місцевим судом зроблено обґрунтований висновок щодо відсутності підстав вважати, що деякі пункти контракту суперечать чинному законодавству та статуту товариства, порушують конституційні права позивача на працю та свободу підприємницької діяльності і у зв'язку з цим погіршують його становище.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками та мотивами суду першої інстанції, оскільки умови, передбачені контрактом не порушують співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляють заінтересовану особу того, на що вона розраховувала при укладені спірного контракту, який тривалий час був в дії і лише після виникнення в листопаді 2017 року між сторонами спірних питань щодо оплати праці позивача, останній вирішив його оспорити в судовому порядку.

Апеляційна скарга не містить посилань на нові докази та обставини, які б спростували висновки суду, а за своїм змістом є тотожною позовній заяві.

Зокрема, апелянт на власний розсуд тлумачить положення ч.4 ст. 65 ГК України, помилково вважаючи, що останні стосуються загального положення укладення договору (контракту) і при цьому не регулюють питання, в яких саме випадках і з керівником якого підприємства укладається договір, а з яким контракт, не можна приймати до уваги.

В даному випадку, відсутність конкретної норми, яка б деталізувала механізм укладання таких контрактів та визначала коло тих чи інших керівників підприємств, установ чи організацій, з якими можливо укладати контракт, не виключає можливості укладання контракту з позивачем як з керівником господарського товариства, оскільки такі дії відповідача узгоджуються з положеннями ст.ст. 65, 78 ГК України та не суперечать принципу « дозволено те, що не заборонено законом».

Колегія суддів погоджується з висновками та мотивами суду першої інстанції в цій частині, оскільки, умови передбачені контрактом не порушують співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляють заінтересовану особу того, на що вона розраховувала при укладені спірного контракту.

За вказаних обставин судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2018 року.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.