Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/163/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 50 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/163/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнила та просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь 12000 грн додаткових витрат на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у звязку із навчанням (а.с. 29). В обґрунтування вимог зазначила, що з 25.09.1999 до 03.02.2017 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, від якого мають двох дітей, які перебувають на вихованні матері. Старша неповнолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із 2016 року навчається у комунальному вищому навчальному закладі «Житомирському інституті медсестринства» Житомирської обласної ради на денній формі навчання на платній основі. За умовами договору про надання освітніх послуг вартість навчання становить: за перший рік 10700 грн, за другий рік 13300 грн, за третій рік 14650грн, за четвертий рік 16100 грн. Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється утримувати свою доньку, тому вона просила стягнути із нього 12000 грн додаткових витрат на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, що становить ? частину сплачених нею коштів за перший і другий роки навчання у ВУЗі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.04.2018 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, викликані навчанням у розмірі 12000 грн, 200 грн витрат на правову допомогу та вирішено питання щодо відшкодування судового збору.

Рішення мотивовано тим, що оскільки обставин для звільнення відповідача від обовязку утримання дитини немає та не доведено відповідачем, а тому в розумінні ст. 185 СК України існують підстави для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить згадане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що навчання дитини на платній основі у навчальному закладі не є особливою обставиною згідно ст. 185 СК України, що є підставою для стягнення коштів як додаткових витрат на утримання дитини, посилаючись на правову позицію ВСУ від 13.09.2017. Крім того вказує, що судом не враховано його майновий стан, а саме, що він є безробітним, офіційно влаштуватися на роботу за спеціальністю не може, має на утриманні батьків та вказує, що регулярно сплачує аліменти на утримання дочок та не має можливості додатково сплачувати суму, яка значно перевищує його середньомісячний дохід.

У судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у апеляційній скарзі. Зокрема зазначив, що крім того здійснює догляд за батьками, які мають інвалідність, сам влаштуватися на роботу не може, проте сплачує аліменти із підробітку, та сам потребує лікування, оскільки хворіє.

Адвокат ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2, пояснив, що правових підстав для стягнення додаткових витрат із його довірителя немає та вказав, що обставини, на які посилається позивачка у своїй позовній заяві, уже були предметом розгляду при визначенні розміру аліментів.

ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не подавала.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що із 25.09.1999 по 03.02.2017 ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_2, від якого мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб розірвано заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03.02.2017 та дітей залишено на вихованні матері (а.с. 2-4).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22.02.2018 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1860 грн на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення ними повноліття.

Відповідно до договору № 202/47 від 12.08.2016 про підготовку молодшого спеціаліста ОСОБА_3 навчається у Комунальному вищому навчальному закладі «Житомирський інститут медсестринства» Житомирської обласної ради на денній формі навчання у період із 2016 по 2020 роки за напрямом підготовки «Сестринська справа». Пунктом 4.2. цього договору передбачено, що загальна вартість освітньої послуги становить 54 750 грн, з яких за перший рік навчання 10700 грн, за другий рік 13300 грн, за третій рік 14650грн, за четвертий рік 16100 грн (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з принципу рівності прав та обов'язків батьків, передбаченого нормами Сімейного Кодексу України, посилаючись на те, що відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Проте, дослідивши матеріали справи та вислухавши думку учасників судового розгляду, апеляційний суд не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 4 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї.

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Із змісту постанови Верховного Суду України від 13.09.2017 (справа № 6-1489цс17), посилання на яку міститься в апеляційній скарзі, вбачається, що Верховний Суд України визначив правову природу витрат на навчання неповнолітньої дитини та відніс їх до додаткових, які підлягають стягненню в порядку ст. 185 СК України. Також звернув увагу на те, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню як додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобовязаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення та зазначив можливість часткової компенсації.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині правової природи додаткових витрат на неповнолітню дитину і порядок їх відшкодування із посиланням на вказану вище правову позицію Верховного Суду України безпідставними. Зазначені доводи могли б заслуговувати на увагу при вирішенні питання після досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_6 проти України (пункт 32) від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 було сплачено кошти за навчання доньки ОСОБА_3 у КВНЗ «Житомирський інститут медсестринства» у сумі 10700 грн та 13300 грн, що підтверджується квитанціями № 6699 від 01.08.2016 та № 3695 від 24.07.2017 відповідно (а.с. 6, 8).

Стягуючи із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000 грн як додаткових витрат на утримання дитини, що становить ? частину фактично понесених нею затрат, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено його скрутний матеріальний стан та інші обставини, що дають підстави для звільнення його від сплати коштів на утримання доньки.

Проте із матеріалів справи вбачається, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22.02.2018 на користь позивачки стягнуто аліменти у розмірі 1860 грн на двох неповнолітніх дітей. Із тексту рішення вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд врахував ту обставину, що старша донька ОСОБА_3 навчається у КВНЗ «Житомирський інститут медсестринства». Стягнуті судовим рішенням аліменти ОСОБА_2 сплачує регулярно, що підтверджується копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 не працює, що підтверджується копією його трудової книжки, має нерегулярний дохід з якого сплачує аліменти, не допускаючи їх заборгованості.

А тому апеляційний суд вважає, що зазначені обставини є підставою для зменшення розміру додаткових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, з 12000 до 6000грн.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2018 року змінити.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, повязаних з навчанням, з 12 000грн. до 6 000грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31.05.2018.

Головуючий : Судді