Справа № 372/3125/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/1805/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 24.05.2018
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2018 року м. Київ
Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Журби С.О.,
суддів Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,
за участю секретаря Топольського В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення коштів,
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:
05 квітня 2012 року між нею та ФОП ОСОБА_3 були укладені договір про надання послуг щодо підготовки проекту і землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га у власність для ведення індивідуального садівництва №008/04-12 та договір про надання послуг щодо підготовки проекту і землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1300 га у власність для особистого селянського господарства №009/04-12. Зазначала, що згідно умов договорів вона сплатила відповідачу кошти в розмірі 9000,00 грн.
Відповідно до п.4 договору №008/04-12 та №009/04-12 від 05 квітня 2012 року строк договорів не встановлений, однак враховуючи принцип розумності вже протягом пяти років позивач не отримав жодного з двох проектів землеустрою. 15 травня 2017 року позивач направила відповідачу претензію про розірвання двох договорів та повернення їй сплачених коштів, однак відповіді на неї не отримала. Позивач вимушена була звернутися до іншої землевпорядної організації ТОВ «ЗЕМЕКСПЕРТГРУП», тому що ФОП ОСОБА_3 за 5,5 років взагалі не приступив до виконання своїх договірних обовязків.
У звязку з наведеним позивач просила суд розірвати укладені 05 квітня 2012 року між сторонами договір про надання послуг №008/04-12 та договір про надання послуг 009/04-12, а також стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь завдані збитки в розмірі 9000,00 грн.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та залишено позаувагою доводи, якими він обґрунтовував свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, айого позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції таке своє рішення обґрунтовував тим, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження посилання відповідача на повне виконання ним умов укладених між сторонами договорів і безпідставну відмову позивача оплачувати решту винагороди за виконану роботу. З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої висновки про повне виконання відповідачем договірних умов суд першої інстанції фактично ґрунтував на аналогічних твердженнях відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, не звернувши увагу на те, що вони не підтверджені відповідними належними та допустимими доказами. Так матеріали справи не містять доказів про те, що саме відповідач уповноважив ТОВ «ЗЕМЕКСПЕРТГРУП» на здійснення замість себе робіт про розробці проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельних ділянок, а в подальшому (у звязку з ліквідацією вказаного товариства) ФОП ОСОБА_4, про що вказував відповідач у своєму відзиві. Більш того, вказані твердження спростовуються наданими як позивачем, так і відповідачем документами, оскільки відповідні договори з вказаними виконавцями укладала сама ОСОБА_2, а не відповідач по справі. За таких умов вищевказані висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, відтак не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з мотивами, на підставі яких суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення, колегія суддів апеляційного суду тим не менш вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

У відповідності до положень ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення другою стороною умов договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Право особи на розірвання договору про надання послуг за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків передбачене й положеннями ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 852 ЦК України. В той же час наведені правові норми повязують право замовника на розірвання договору на виконання робіт/надання послуг лише у разі допущення виконавцем істотного порушення прийнятих на себе зобовязань. При цьому така правова конструкція вимагає, щоб умовами договору було передбачено, що саме зобовязався зробити виконавець, у чому конкретно полягають його обовязки, які саме послуги має надати підрядник та які роботи виконати, як такі послуги мають бути формалізовані, яким чином та у якому вигляді передані замовнику. В той же час укладені між сторонами договори від 05.04.2012 року таких умов не містять.

Зі змісту договорів неможливо встановити, в чому конкретно полягають обовязки виконавця, який відповідно до договорів зобовязався надати замовнику послуги щодо підготовки проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому ні обсягу дій, які виконавець зобовязався вчинити, ні формалізацію таких послуг, вказані договори не містять, що й обумовлює відсутність можливості констатації неналежного виконання виконавцем прийнятих на себе обовязків, відтак і наявності підстав для розірвання таких договорів та відшкодування спричинених збитків, чого вимагала позивач у своєму позові.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, однак з інших, ніж це зазначив суд першої інстанції, мотивів.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині мотивів його прийняття.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2018 року в частині мотивів його прийняття змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Л.П. Сушко

ОСОБА_5