Справа № 408/2131/17-ц
Провадження № 22ц/782/974/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів Назарової М.В., Орлова І.В.

за участю секретаря судового засідання Подрябінкіна Я.Г.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Апеляційного суду Луганської області в місті Сєвєродонецьк Луганської області у порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Біловодського районного суду Луганської області (суддя Соболєв Є.О.)

від 14 листопада 2017 року

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит» справа про захист трудових прав

ВСТАНОВИВ

В квітня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначив, що працював в ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» з 20 травня 2002 року. 20 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, проте відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача:

1) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 9494, 27 грн.;

2) компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 26 583, 95 грн.;

3) вихідну допомогу в звязку із порушенням законодавства про працю у розмірі 42 724, 20 грн.;

4) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач позов не визнав та в своїх запереченнях вказав, що 13 березня 2017 року господарська діяльність та управління ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майновий комплекс ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», розташований на тимчасово непідконтрольній Україні території Луганської області. За цим фактом адміністрація підприємства звернулася до правоохоронних органів, і було відкрито кримінальне провадження №0000155, та на даний час триває досудове розслідування. Після захоплення підприємства ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» втратило доступ до свого майна, у тому числі особових справ працівників, табелів обліку робочого часу, печаток, штампів, та компютерної техніки із відображеною в ній інформацією. Запобігти захопленню майнового комплексу озброєними людьми відповідач не міг. Зазначив, що оскільки підприємство ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» з 13 березня 2017 року за відсутності своєї вини втратило контроль над своїми виробничими активами та адміністративно-фінансовими ресурсами з неналежних від нього причин дії непереборної сили, саме і з цього часу відповідач був позбавлений можливості здійснювати юридично значимі дії по відношенню до позивача, зокрема щодо його звільнення, нарахування та виплати йому при цьому грошових коштів, оформлення трудової книжки, видачі фінансових документів та інше. З огляду на викладене, в силу статей 614, 617 ЦК України відповідач не може нести відповідальність за дії невідомих третіх осіб, які з 13 березня 2017 року, злочинно захопивши підприємство-відповідача, продовжують порушувати вимоги діючого законодавства України вже відносно його працівників.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповнотою зясування обставин, що мають значення для справи. Зокрема, зазначено наступне. Відкриття кримінального провадження за фактом захоплення підприємства не позбавляє відповідача обовязку здійснити нарахування та виплату належних позивачу грошових коштів, оскільки підприємство відповідно до вимог ст. 93 ЦК України здійснює управління і облік фінансово-господарської діяльності за перереєстрованою адресою на території України. Судом помилково застосовано до спірних правовідносин частини першої статті 9, статті 617 ЦК України, оскільки зазначені норми не регулюють трудових відносин. Подання позову не є способом притягнення відповідача до відповідальності за порушення зобовязань за Цивільним Кодексом України, а є способом захисту порушеного права на оплату праці. Судом необґрунтовано не прийняті до уваги надані позивачем докази (копія трудової книжку та копії розрахункових листів). Суд помилково застосував до спірних правовідносин норми права, які набули чинності після припинення трудових відносин (Розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 липня 2017 року № 498-р «Про внесення зміни до п. 9 плану заходів, спрямованих на реалізацію деяких засад державної внутрішньої політики щодо окремих районів Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження». Судом не надано оцінки можливості відповідача у разі незгоди із здійсненими позивачем розрахунками надати належне спростування цьому та зобовязати відповідача надати такі докази, а також не було враховано можливість отримання від компетентного Управління Пенсійного Фонду України довідки форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу із відомостями стосовно позивача та страхові внески з березня 2016 року по березень 2017 року).

Відповідач апеляційну скаргу не визнав. У відзиві на апеляційну скаргу послався на відсутність належних та допустимих доказів відносно предмету позову, що унеможливлює визнати позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, але в той же час не відмовляється від виконання зобовязань перед позивачем, при умові встановлення їх наявності та достовірності після закінчення дії обставин непереборної сили, внаслідок чого буде відновлено доступ відповідача до його майна і інформаційних ресурсів, а саме повернення підприємства до функціонування згідно із законодавством України. Вважає, що за відсутності офіційних документів про заробітну плату позивача та підстав її нарахування в період яких інших доказів для визначення заробітної плати, має наслідки визнання таких доказів неналежними, а тому визнання заробітної плати позивача за інформацією про його доходи, наданими Управлінням Пенсійного фонду України, буде мати статус припущення, та не буде відповідати вимогам закону щодо способу доказування, а також на таких неналежних доказах суд не може обґрунтувати судове рішення.

Від позивача у лютому до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач просив суд зазначені їм доводи про незаконне застосування судом першої інстанції законодавства прийняти до уваги та сприяти врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами та запобігати недобросовісному з боку відповідача виконанню процесуальних обовязків.

Позивач в судове засідання не з'явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи з огляду на те, що він належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідно до статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції», якою передбачено повідомлення учасників справи про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заперечення на апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що набула чинності з 15 грудня 2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 (213 - в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції загалом відповідає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» перед позивачем із заробітної плати за березень 2017 року та не доводить вини ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» у невиплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та належних при звільненні сум у визначені законом строки, а тому підстав вважати порушеними трудові права позивача на час розгляду справи не було.

Вказаний висновок суду повністю відповідає встановленим обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права, які правильно застосовані до правовідносин сторін. Під час розгляду справи суд не допустив порушення норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Разом з тим апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції припустився помилки у юридичному визначенні предмету спору, помилково вважаючи всі заявлені позовні вимоги заборгованістю по заробітній платі. Проте, до структури заробітної плати, крім самої заробітної плати, входить компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Що стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку, то він не відноситься до структури заробітної плати, оскільки за своєю правовою природою є юридичною санкцією за порушення трудового законодавства.

Допущена судом помилка в юридичній оцінці предмету спору є формальною і не призвела до неправильного вирішення справи по суті всіх заявлених позовних вимог, у звязку з чим відсутні підстави для зміни або скасування рішення суду.

Судом встановлені наступні факти.

ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» має статус юридичної особи, до якої входять відокремлені підрозділи без статусу юридичної особи, які є відокремленими виробничими підприємствами. Одним з таких відокремлених підрозділів, є «Шахтоуправління Червонопартизанське», яке розташоване за адресою: Луганська область, місто Довжанськ, місто Вознесенівка, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Місто Довжанськ (до перейменування місто Свердловськ) Луганської області визнано тимчасово окупованою територією України відповідно до Постанов Верховної ОСОБА_1 України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування»

Позивач перебував з ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» в трудових відносинах, працюючи у Відокрмленому підрозділі «Шахтоуправління Червонопартизанське», який розташований на тимчасово окупованій території Луганської області.

З 13 березня 2017 року невстановлені особи здійснюють протидію законній господарській діяльності ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», захопивши майновий комплекс Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Червонопартизанське». За фактом протидії законній господарській діяльності за заявою ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит»18 березня 2017 року порушене кримінальне провадження № 0000155.

Висновком Торгово-промислової палати України від 24 липня 2017 року № 2369/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Луганської області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 13 березня 2017 року ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати. Також відповідач втратив доступ до трудових книжок своїх працівників, з огляду на що уповноважена особа відповідача з 13 березня 2017 року не має можливості здійснити записи щодо прийому чи звільнення таких працівників, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

20 березня 2017 року трудові відносини з позивачем були припинені на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується витягом з наказу № 04-к від 20 березня 2017 року. Наказ про звільнення видавався відповідачем дистанційно на підставі інформації про звільнених працівників, переданої з відокремлених підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території Луганської області.

За березень 2017 року позивачу не була нарахована та виплачена заробітна плата, а також при звільненні не був проведений розрахунок, що визнається відповідачем та підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5.

Відповідач визнає, що зобовязаний виплатити всі належні при звільненні виплати, до яких відноситься заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки. Однак, посилається на те, що по незалежним від нього причинам не може зробити необхідні нарахування та здійснити виплату в звязку з тим, що не має доступу до первинної бухгалтерської та кадрової документації працівників відокремленого підрозділу.

Розрахунки позивача позовних вимог ґрунтуються не на доказах, а на припущеннях, а отримання та надання суду письмових належних та допустимих доказів можливе лише при відновленні законної юрисдикції належного власника підприємства ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит».

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 4 КЗпП Українизаконодавство про працю складається з КЗпП Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП Українищодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат (висновок) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року, у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної ОСОБА_1 України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Свердловськ (після перейменування Довжанськ) Луганської області визнано тимчасово окупованою територією України.

Втрата контролю і доступу ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані в м. Довжанськ, Луганська область, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

З вказаних підстав апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що до спірних трудових правовідносин не підлягає застосуванню норми цивільного права.

Також не приймаються доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права у витребуванні та оцінці доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач в позовній заяві не виклав обставини щодо трудового договору (не вказав, у якому структурному підрозділі він працював та на якій посаді); не вказав кількість відпрацьованих ним днів в березні 2017 року; не зазначив, коли останній раз він використав відпустку та яка її тривалість згідно з трудовим договором; не вказав про обставини розірвання трудового договору тощо.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року, є документи первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема: штатний розпис, розцінки та норми праці, накази та розпорядження на виплату премій, доплат, надбавок, матеріальної допомоги, наряд та змінний рапорт, табель обліку використання робочого часу за березень 2017 року, складений за формою № П-5 табель обліку використання робочого часу, який є підставою для нарахування заробітної плати.

Функції щодо ведення первинного обліку, його зберігання виконувалися відокремленим підрозділом товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СВЕРДЛОВАНТРАЦИТ» де працював позивач, що підтверджується довідкою ОК-5.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем не зважаючи на вимоги статті 81 ЦПК України про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не були надані до суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачем у березні 2017 року виконувалась робота, обумовлена трудовим договором укладеним між сторонами, кількість відпрацьованих у березні 2017 року днів, суд же згідно статті 13 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, надані управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не містять інформації про нараховану позивачу заробітну плату в березні 2017 року.

Відсутність доступу до первинної документації з підстав, незалежних від відповідача, не дають суду підстав вважати, що ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» недобросовісно виконує свої процесуальні обов'язки, ухиляючись від надання суду інформації та первинних документів, що мають відношення до предмета позову.

Вказане, у свою чергу, унеможливлює застосування судом наслідків, передбачених ч.ч.8, 10 ст.84 ЦПК України, на чому наполягав позивач в апеляційній скарзі.

Сам по собі факт звільнення позивача з ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» за відсутності доказів не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати (її складових частин), оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Саме такі висновки щодо застосування тих самих норм права до спірних правовідносин сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 березня 2018 року за результатами перегляду цивільної справи № 408/2306/17-ц,яка відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Окремо апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із позовної заяви із якою позивач звернувся до суду, останній, обґрунтовуючи вимогу про стягнення вихідної допомоги у звязку з порушенням законодавства про працю посилається на те, що несвоєчасне надання щорічної відпустки, затримання у виплаті заробітної плати, не проведення повного розрахунку при звільненні та не повідомлення відповідачем про нараховані суми, належні йому при звільненні, є порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, що відповідно до статті 44 КЗпП України є підставою для виплати вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38,39 КЗпП України) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки позивач звільнився за власним бажанням, і його звільнення не повязане з порушенням роботодавцем законодавства про працю (частина третя статті 38 КЗпП України), тому відсутні підстави для стягнення з відповідача вихідної допомоги у звязку з порушенням законодавства про працю у розмірі тримісячного середнього заробітку. Невиплата належних у звязку із звільненням сум заробітної плати в день звільнення не є підставою для стягнення вихідної допомоги на підставі вказаної норми права.

Також апеляційний суд зауважує, що відсутні правові підстави для застосування статті 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, оскільки судом встановлено існування форс-мажорних обставин, які перешкодили відповідачу провести з позивачем розрахунок в день його звільнення. Таким чином, відповідач звільняється відповідно до закону від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Клопотання скаржника про постановлення окремої ухвали у звязку з порушенням визначеного законом строку розгляду справи задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Процесуальним законом встановлені конкретні максимальні строки розгляду судової справи, але їх дотримання не можна вважати єдиним критерієм для визначення розумності часу вирішення конкретної справи.

У цивільних справах перебіг провадження для цілей ст. 6 Конвенції розпочинається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року) , або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року) .

Критерієм оцінювання розумності строку розгляду справи є: 1) складність справи; 2) поведінка заявника; 3) поведінка органів державної влади (насамперед суду).

Тривалість розгляду справи не була повязана із зловживанням процесуальними правами відповідача, або свідомим затягуванням розгляду справи судом.

У звязку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційноїскарги за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За іншими вимогами позивача звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

На момент відкриття апеляційного провадження позивачем заявлялось клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке було задоволено. Клопотання про звільнення від сплати судового збору позивачем не заявлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.381, ст.382, ст.384, ч.1 ст. 389, ч. 1 ст. 390, ст. 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 25 квітня 2018 року.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді: Назарова М.В.

ОСОБА_3