Провадження № 2/760/2524/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенасії, суд

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним право особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_8 загальною площею 69, 1 кв.м.

Корім того, просит поділити майно подружжя шляхом:

-виділення та визнання за ним права власності на :

?1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38, 80 кв. м.

?1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1124 га / кадастровий номер НОМЕР_3 /, розташованої за адресою: АДРЕСА_10.

?1/2 частини житлового будинку загальною площею 293, 60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11.

?1/8 частини квартири АДРЕСА_9 загальною площею 69, 1 кв. м.

- виділення відповідачці:

?1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38, 80 кв.м.

?1/2 частини земельної ділянки площею 0, 1124 га/ кадастровий номер НОМЕР_3 /, розташованої за адресою: АДРЕСА_10.

?1/2 частини житлового будинку загальною площею 293, 60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9

?1/8 частини квартири АДРЕСА_8 загальною площею 69, 1 кв.м.

-залишити у власності відповідачки автомобіль марки NISSAN, модель Х-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

-стягнути з відповідачки на його користь 127 650, 00 гр. компенсації вартості ? частини зазначеного автомобіля.

Посилається в позові на те, що з 16 червня 2007 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від18 лютого 2016 року.

Під час перебування в шлюбі ним була придбана квартира АДРЕСА_9

Вважає, що ? даної квартири є його особистою приватною власністю, оскільки на її придбання були витрачені кошти, виручені ним від продажу належного йому особисто майна.

27 грудня 2003 року, тобто до шлюбу з відповідачкою, брат подарував йому квартиру АДРЕСА_2

29 жовтня 2012 року він продав дану квартиру за 695 391, 00 гр., що станом на день продажу квартири за курсом НБУ було еквівалентно 87 000, 00 доларам США.

Виручені від продажу квартири кошти є його особистою приватною власністю.

Зазначені грошові кошти зберігалися у банківському сейфі, орендованому ним за договором оренди індивідуального (банківського) сейфу, укладеним 29 жовтня 2012 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль».

06 лютого 2013 року була придбана квартира АДРЕСА_3 за 919 195, 00 гр., що станом на день укладення договору купівлі - продажу за курсом НБУ становило 115 000, 00 доларів США.

Для оплати вартості квартири були використані належні йому грошові кошти, виручені від продажу квартири в розмірі 695 391, 00 гр., які становлять приблизно ? вартості придбаної квартири, а тому вважає, що ? частини квартири є його особистою приватною власністю.

Крім того, під час шлюбу ними також було придбано наступне майно:

1)квартира № 20, загальною площею 38,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9

2)земельна ділянка, площею 0,1124 га, (кадастровий НОМЕР_3), розташована за адресою: АДРЕСА_9

3)житловий будинок, загальною площею 293,60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12

4)автомобіль марки NISSAN, модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований на ім»я відповідачки 05 лютого 2011 року;

5)1/4 частина квартири № 57, загальною площею 69,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7

Вважає, що дане майно є об'єктом права спільної сумісної власності його та відповідачки, і кожному з них належить по його ? частині.

Крім того, зазначив, що відповідно до положень ч. 2 ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільної річчю, яку неможливо розділити на частини без шкоди для його подальшого використання за прямим призначенням.

Оскільки автомобіль з моменту його придбання постійно знаходився в користуванні відповідачки, є неподільною річчю та може бути залишений у власності відповідачки, просить залишити його у власності відповідачки та стягнути з неї вартість його ? частини в розмірі 127 650, 00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачка та її представник в судові засідання неодноразово не з'являлися, подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв»язкку з зайнятістю представника в інших судових процесах та захворюванням самої відповідачки, як виникали напередодні судових засідань.

16 серпня 2018 року до суду надійшло чергове клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи.

Частиною 3 ст. 213 ЦПК України встановлено, що у судовому засіданні можуть бути оголошені перерви, тривалість яких визначається відповідно до обставин розгляду справи, що їх викликали.

Встановлено, що провадження у справі було відкрито судом 23 грудня 2016 року.

З того часу було проведено 4 судових засідання з 11 призначених, більшість з яких не відбулися саме в зв»язку з неявкою відповідачки та її представників, яких, відповідно до наявних у справі довіреностей, є декілька.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 2 ст. 223 ЦПК України визначено причини, при існуванні яких суд може відкласти розгляд справи, зокрема неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання або перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідачки в судовому засіданні 31 жовтня 2017 року були надані пояснення по суті спору.

Крім того, в жовтні 2017 року відповідачкою були подані заперечення на позов, у яких, окрім заперечень проти вимог позивача, відповідачка послалася на те, що з тексту укладеного позивачем з банком договору неможливо достеменно встановити, яку саме суму поклав на зберігання позивач та чи відповідає покладена сума розміру 695 391, 00 гр.

За таких обставин вважає, що посилання позивача на те, що кошти саме в цій сумі були витрачені на придбання квартири по Повітрофлотському пр.в м. Києві не відповідають фактичним матеріалам справи.

Зазначила також, що в матеріалах справи відсутній звіт про оцінку автомобіля, а тому вважає, що вартість транспортного засобу без урахування його власних особливостей та технічного стану, лише за наявними об'явами про продаж аналогічних моделей в мережі Інтернет, не є ринковою вартістю об'єкта оцінки без ПДВ, не є об'єктивною та такою, що не підлягає сумніву.

Вважає також, що посилання позивача на декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року, як на підтвердження того факту, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, є такими, що не ґрунтуються на законі.

Виходячи з викладеного вище, надання сторонами пояснень у справ, письмових заперечень відповідачки на позов, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності відповідачки та її представника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що сторони з 16 червня 2007 року перебували в шлюбі.

Рішенням Солом»янського районного суд м. Києва від 18 лютого 2016 року шлюб сторін був розірваний.

Під час перебування в шлюбі сторонами на підставі договорів купівлі- продажу було придбано наступне майно:

-06 лютого 2013 року - квартира АДРЕСА_3;

-11 січня 2008 року - квартира АДРЕСА_4;

-24 грудня 2009 року - земельна ділянка площею 0,1124 га (кадастровий номер: НОМЕР_3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9

-13 квітня 2016 року на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року, виданої Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю у Київській області, на ім.»я позивача зареєстрований житловий будинок, загальною площею 293, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9, який розташований на належній сторонам земельній ділянці площею 0,1124 га (кадастровий номер: НОМЕР_3).

Крім того, під час перебування в шлюбі сторонами був придбаний автомобіль НОМЕР_2, який був зареєстрований за відповідачкою 05 лютого 2011 року відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

/ а.с. 12 - 15; 17 - 23; 25 /

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справі № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

В абзаці 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Враховуючи викладене вище, набуття спірного майна сторонами під час перебування в шлюбі, суд приходить до висновку про його належність сторонам, як подружжю, на умовах спільної сумісної власності, а тому дане майно підлягає поділу між ними.

Судом також встановлено, що на момент укладення сторонами шлюбу позивач на підставі Договору дарування квартири від 27 грудня 2003 року, був власником квартири АДРЕСА_5.

На підставі Договору купівлі - продажу від 29 жовтня 2012 року дана квартира позивачем була продана за 695 391, 00 гр., що станом на день продажу за курсом НБУ - 7, 993 гр. було еквівалентно 87 000, 00 доларів США.

В цей же день між позивачем та АТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений Договір оренди індивідуального (банківського) сейфу, відповідно до якого банк прийняв у строкове платне користування індивідуальний (банкіський) сейф №3114, що знаходиться в залі банку для збереження документів, грошових коштів та інших цінностей в порядку та на умовах, визначених договором.

Позивач зазначив, що у банківському сейфі він зберігав кошти, набуті від продажу квартири АДРЕСА_6.

Згідно з відміткою банку на останньому аркуші договору оренда банківського сейфу позивачем припинена 06 лютого 2013 року.

/ а. с. 26; 28; 29 - 31 /

06 лютого 2013 року на підставі Договору купівлі - продажу була придбана квартира АДРЕСА_7.

Згідно з пунктом 3 договору правочин було вчинено за 919 195, 00 гр., що було еквівалентно 115 000, 00 доларів США.

/ а. с. 15 - 16 /

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що для придбання даної квартири позивачем були використані грошові кошти, виручені від продажу належної йому на праві власності квартири в розмірі 695 391, 00 гр., що еквівалентно 87 000, 00 доларам США, які зберігалися в банківському сейфі.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові № 654/5243/14 від 07 лютого 2018 року, який, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судом, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Обов»язок довести, що майно, придбане в шлюбі, є особистою приватною власністю одного з подружжя, покладається на останнього.

Тобто, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, визначеним ст. ст. 77-78 та за правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України є процесуальним обов'язком даної сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Представник відповідачки в судовому засіданні та позивачка в письмових запереченнях до суду не спростовували належності позивачу на праві власності квартири АДРЕСА_5, отриманої в дар до укладення шлюбу з відповідачкою.

Не спростовувалося в судовому засіданні та письмових запереченнях відповідачки відчуження даної квартири позивачем, ціну продажу та зберігання ним коштів у орендованому банківському сейфі.

Єдине, на чому відповідачка акцентувала увагу суду з цього приводу, що позивач не надав доказів, що на придбання квартири були використані кошти від продажу квартири в м. Вишневому.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

За таких обставин та з урахуванням викладеного вище, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на ту обставину, що ? частини квартири АДРЕСА_3 є його особистою приватною власністю, придбаною за рахунок вкладення коштів, виручених від продажу належного на праві особистої приватної власності майна, а тому спільним майном подружжя є ? спірної квартири.

Крім того, представник позивача зазначив, що автомобіль НОМЕР_2, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, з моменту його реєстрації знаходиться у користуванні відповідачки, є неподільною річчю, просить залишити автомобіль у власності відповідачки та компенсувати йому половину вартості зазначеного автомобіля.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно з відомостями, наданими позивачем та отриманими ним з мережі інтернет, ринкова вартість автомобіля марки «NISSAN», модель X-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, є 255 300, 00 гр.

За таких обставин, залишаючи автомобіль у власності відповідачки, встановивши наявність згоди на це позивача, на користь останнього підлягає компенсація вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 127 650, 00 гр.

Суд не приймає до уваги посилань відповідачки в поданих до суду запереченнях, виходячи з наступного.

Так, зі змісту заперечень вбачається, що відповідачка, висловлюючи сумніви та посилаючись на ненадання позивачем доказів своїм вимогам та їх обґрунтуванню, надані позивачем докази, а також приведену ним оцінку автомобіля, будь-яким способом, визначеним законом, не спростовує.

Зміст заперечень відповідачки свідчить про її впевненість про покладення лише на позивача обов»язку доведенення пред»явлених вимог та надання доказів в обґрунтування пред»явленого позову.

Однак, суд враховує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 ЦПК Украни цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Посилаючись на ненадання позивачем доказів щодо розміру коштів, покладених за умовами договору в банківський сейф, а також вартості автомобіля, в той же час надані позивачем докази в цій частині не спростувала і не намагалася це зробити, констатуючи лише сам факт своїх сумнівів.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за

погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з

дійсної його вартості на час розгляду справи.

Сумніваючись, але не спростовуючи вартості автомобіля, зазначеної позивачем при зверненні до суду, відповідачка, в той же час, доказів протилежного суду не надала.

Не спростовані відповідачкою і твердження позивача щодо обставин придбання квартири АДРЕСА_7 та витрачених на її придбання коштів, виручених від продажу належної позивачу до шлюбу з відповідачкою квартири.

Крім того, констатуючи факт, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 29 квітня 2014 року не є підтвердженням належності будинку в с. Шпитьки до спільної сумісної власністю подружжя, доказів протилежного, а саме власника даного майна, з її точки зору,також не надала.

Тобто, не з»являючись до суду, зайнявши в письмових запереченнях позицію недомовленості, не спростовуючи позицію позивача, викладену в позові, та сіючи лише сумніви приведеному позивачем, у порушення вимог ст. 12 ЦПК України належними доказами та у вставному законом порядку зайняту ним позицію та надані докази не спростовувала.

За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Враховуючи ці обставини та викладене вище, суд не приймає до уваги викладені в запереченнях відповідачки сумніви з приводу пред»явленого позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 134, 00 гр.

Керуючись ст. ст. 57 ч.1, ч.ч. 1,2 ст. 60, ч.ч.1,2 ст.61, 63, ч.ч.2,4 ст.65, 68-69,ч.1 ст.70,71, СК України, ст.ст.8,15,16, ч.ч.2,3 ст.325, ч.2 ст.372, 628, 717, 718 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 / АДРЕСА_8, ІН НОМЕР_5/ право особистої приватної власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_8 загальною площею 69, 1 кв.м.

В порядку розподілу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 / АДРЕСА_8, ІН НОМЕР_5/ право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38, 80 кв. м.

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1124 га / кадастровий номер НОМЕР_3 /, розташованої за адресою: АДРЕСА_10.

- 1/2 частину житлового будинку загальною площею 293, 60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11.

- 1/8 частини квартири АДРЕСА_9 загальною площею 69, 1 кв. м.

Визнати за ОСОБА_3 /АДРЕСА_9, ІН НОМЕР_6/ право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38, 80 кв.м.

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1124 га/ кадастровий номер НОМЕР_3 /, розташованої за адресою: АДРЕСА_10.

- 1/2 частину житлового будинку загальною площею 293, 60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9

- 1/8 частини квартири АДРЕСА_8 загальною площею 69, 1 кв.м.

Залишити у власності ОСОБА_3 /АДРЕСА_9, ІН НОМЕР_6/ автомобіль марки NISSAN, модель Х-TRAIL 2.0, рік випуску 2006, тип: легковий універсал-В, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 /АДРЕСА_9, ІН НОМЕР_6/ на користь ОСОБА_2 / АДРЕСА_8, ІН НОМЕР_5/ 127 650, 00 гр. компенсації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 134, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року.

Суддя Л. А. Шереметьєва