Постанова

іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа №332/2936/16-ц

провадження №61-9193ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О.В.,

суддів: Карпенко С.В., Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року у складі судді Мєркулової Л.О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бабак А.М., Спас О.В., Полякова О.З.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу з спадкодавця.

Позов мотивований тим, що 28 травня 2013 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом за умовами договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник - ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 січня 2015 року.

На день смерті позичальника за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 8 084,67 грн.

На момент відкриття спадщини ОСОБА_2 постійно проживав із позичальником, протягом шести місяців після смерті ОСОБА_3 від отримання спадщини він не відмовився. На підставі статті 1218, частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 і до нього перейшов обов'язок сплатити заборгованість, яка виникла у спадкодавця за кредитним договором.

18 листопада 2015 року позивачем направлено відповідачу лист-претензію про виплату 8 084,67 грн кредитної заборгованості ОСОБА_3 Вимогу залишено без виконання.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що частиною першою статті 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Оскільки у померлого позичальника не було майна у власності, відповідач спадщини після смерті батька не отримав, тому не зобов'язаний задовольняти кредиторські вимоги ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Доводи, викладені ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі, відхилено з тих підстав, що спадкова справа Першою запорізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк», а не спадкоємців (а.с. 77-89). Позивачем не надано доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно, не встановлено коло спадкоємців та не доведено, що відповідач у справі є єдиним спадкоємцем та отримав у спадщину будь-яке майно спадкодавця.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду.

У березні 2017 року відповідач подав заперечення на касаційну скаргу.

14 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

14 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

20 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відсутності у відповідача обов'язку задовольнити вимоги кредитора, оскільки він не отримував у спадщину після смерті позичальника жодного майна, у порушення частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року ґрунтуються на припущеннях, є помилковими і не відповідають нормам матеріального права: частині третій статті 1268, частині третій статті 1296 ЦК України. Відповідач, проживав разом зі спадкодавцем на момент смерті спадкодавця, тому фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ним спадщини і цей факт ним не спростований, а відсутність у нього свідоцтва про право на спадщину, не свідчить про відсутність спадкового майна. Частиною другою статті 1282 ЦК України передбачено право кредитора у разі відмови спадкоємців від обов'язкового одноразового платежу, пред'явити вимогу про стягнення цієї суми до суду. При виникненні такого спору кредитор зобов'язаний доводити лише розмір заборгованості померлого боржника.

У запереченнях на касаційну скаргу зазначено про помилковість посилання заявника касаційної скарги на частину другу статті 1282 ЦК України, оскільки цією нормою права встановлено обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в межах вартості отриманого у спадщину майна, в той час як відповідач взагалі майно у спадщину не отримував через відсутність майна у спадкодавця. З тієї ж підстави є безпідставним посилання заявника касаційної скарги на те, що постійне проживання відповідача із померлим визначає його спадкоємцем навіть за відсутності відмови від спадщини.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 травня 2013 року між позивачем і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник помер. Факт смерті підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 08 січня 2015 року (а.с. 32).

Станом на дату смерті ОСОБА_3 заборгованість позичальника становила 8 084,67 грн, а саме: 7 879,82 грн - заборгованість за кредитом, 204,85 грн - заборгованість за відсотками.

На час відкриття спадщини відповідач ОСОБА_2 постійно проживав зі спадкодавцем.

05 травня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» подав заяву до нотаріальної контори про включення кредиторської вимоги в спадкову масу та повідомлення спадкоємців померлого про наявність боргу у сумі 8 084,67 грн (а.с. 78).

Згідно з копією спадкової справи, порушеної Першою запорізькою державною нотаріальною конторою за заявою позивача, спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» з тих підстав, що у померлого позичальника відсутнє майно, відповідач, який постійно з ним проживав, із заявою про прийняття або відмову прийняти спадщину не звертався, спадщину померлого не прийняв, тобто зобов'язання задовольнити вимоги кредитора у нього не виникло.

Такі висновки суду першої інстанції та апеляційного суду є обгрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що на момент смерті боржника, внаслідок неналежного виконання ним зобов'язань, за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 8 084,67 грн.

Статею 1218 ЦК України передбачено, що права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті входять до складу спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268, частини першої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов'язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов'язані із з'ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред'явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Звертаючись із позовом до ОСОБА_2 як до спадкоємця ОСОБА_3, позивач мав довести, що спадкоємцем всього майна є саме відповідач.

Позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно. Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що, незважаючи на проживання із ОСОБА_3, і відсутності відмови від спадщини, відповідач не отримував він нього майно у спадщину і як наслідок не набув обов'язку задовольняти вимоги кредитора.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначений висновок судів першої та апеляційної інстанцій, у порушення частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року ґрунтується на припущеннях Верховний Суд відхиляє.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, суд встановлює на підставі доказів, які відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, покладено на особу, яка на ці обставини чи заперечення посилається.

Висновку щодо неотримання відповідачем майна від позичальника суди першої та апеляційної інстанцій дійшли не внаслідок припущень, а внаслідок недоведеності позивачем вимог, викладених у позовній заяві.

Те, що відповідач постійно проживав разом з померлим позичальником не спростовує висновок судів про відсутність підстав вважати його спадкоємцем, оскільки встановлення факту відсутності за життя у ОСОБА_3 будь-якого майна виключає саму можливість набуття права спадкування. Лише посилання банку на проживання ОСОБА_2 з спадкодавцем, без наведення конкретних аргументів та надання доказів, не спростовує ці висновки судів.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій частини другої статті 1282 ЦК України Верховний Суд відхиляє з таких підстав.

Вказаною нормою права передбачено право кредитора звернутись до суду із вимогою до спадкоємців у разі їх відмови задовольнити вимоги кредитора одноразовим платежем, водночас суди встановили відсутність обов'язку відповідача задовольняти вимоги кредитора померлого ОСОБА_3

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є правильними та обґрунтованими, суди дійшли їх внаслідок повного та належного дослідження всіх доказів, встановлення всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, а також власного тлумачення норм матеріального та процесуального права. Ці доводи не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С.В. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик