АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/14976/16-ц Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Катющенко В.П.

31 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача заподіяну шкоду в розмірі 682 996,57 грн. та 10 933,96 грн. судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2018 в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги. Посилається на порушення судом та неправильне застосування норм матеріального й процесуального права, неповне з'ясування, недоведеність та невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд посилався на наказ МФУ від 11.08.1994 №69, який втратив чинність та не було застосовано п. 24 Кваліфікаційних характеристик працівників Випуску 1, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 за №336. Зазначило, що факт недостачі товару та його вартість не було спростовано відповідачем і цьому факту суд не надав правової оцінки. При прийнятті рішення суд не врахував, що відповідач знав про проведення інвентаризації, (відповідно до акту від 14.09.2016 підтверджено повідомлення ОСОБА_1 про проведення інвентаризації), але не з'явився на її проведення, будь-яких заперечень щодо проведення останньої не надавав, крім висловлення своєї незгоди з сумою нестачі.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3948/2018
У відзиві на апеляційну скаргу та в поясненнях до нього представник ОСОБА_1 просив відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги. Зазначив, що судом першої інстанції прийнято правильне по суті й справедливе рішення. Вказав, що позивачем не надано посадової інструкції відповідача, в якій зазначено, що останній є матеріальною відповідальною особою з відповідними обов'язками та правами, договору про таку відповідальність встановленої законом форми. Посилається на проведення вибіркової інвентаризації без присутності матеріальної особи - ОСОБА_1 Вказує на процедурні порушення при проведенні вищезгаданої інвентаризації, які суд першої інстанції вірно поклав в основу рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги та просили останню залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено сукупності критеріїв матеріальної відповідальності відповідача, як працівника ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» станом на день проведення інвентаризації, в частині наявності протиправності поведінки відповідача, що проявлялася у не виконанні чи неналежному виконанні трудових обов'язків з боку відповідача, наявності його вини, тобто відповідного умислу на вчинення таких дій та прямого причинно-наслідкового зв'язку між саме його діями та результатами, які були виявлені під час інвентаризаційного обліку, враховуючи те, що відповідач взагалі не був присутнім під час проведення безпосереднього обліку товарів на складі, доступ на склад та відповідне відвантаження товару здійснювалося не лише відповідачем, а перед інвентаризацією членам комісії не було надано документації з приводу підтвердження кількісного складу тих матеріальних цінностей, які мають бути в наявності на складі.

З таким висновком судуне може погодитись колегія суддів.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, щоОСОБА_1 відповідно до Наказу №15-к директора ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» від 28.08.2007 призначено на посаду завідувача складу з 28.08.2007 з окладом згідно штатного розкладу з заключенням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (т. 1, а. с. 4).

28.08.2007 між ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого завідувач складу ОСОБА_1 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження належних ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» матеріальних цінностей, у тому числі товару, як тому, що знаходиться станом на день підписання даного договору на складі ТОВ «ТФС-УКРАЇНА», так і тих, які надійдуть на склад на протязі роботи на цій посаді (т. 1, а. с. 5-6).

13.09.2016 ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» було видано наказ № 34-п «Про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей», відповідно до якого у термін з 15.09.2016 по 18.09.2016 було призначено проведення повної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на підприємстві (т. 1, а. с. 7). ОСОБА_1 був повідомлений про наявність наказу про призначення інвентаризації з 15.09.2016, про необхідність підписання даного наказу, а також його обов'язку бути присутнім на робочому місці під час інвентаризації. Однак повідомив, що не може приймати участь в інвентаризації 15.09.2016, оскільки хворіє, але можливо буде на робочому місці 16.09.2016 (т. 1, а. с. 9).

Відповідно до заключного акту інвентаризації № 1 від 26.09.2016, складеного та підписаного членами інвентаризаційної комісії у складі: ОСОБА_3 - керівника групи; ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, останніми було підтверджено проведення з 15.09.2016 по 18.09.2016 інвентаризації на складі, який знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Відрадний, 95Є, перший поверх, шляхом фізичного перерахування даних бухгалтерського обліку та реальних залишків на вказаному складі. В результаті інвентаризації виявлено недостачу товару в розмірі 682 996,57 грн. в т.ч. ПДВ - 113 832,76 грн. (т. 1, а. с. 10).

Згідно акту від 14.09.2016, складеного інвентаризаційною комісією у складі: директора ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» ОСОБА_10, заступника директора ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» ОСОБА_3 та головним бухгалтером ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» ОСОБА_11, на яку було покладено обов'язок відображення результатів інвентаризації в бухгалтерському обліку, останні стали свідками телефонної розмови, в ході якої ОСОБА_1 був повідомлений про наявність наказу про призначення інвентаризації з 15.09.2016, про необхідність підписання даного наказу, а також його обов'язку бути присутнім на робочому місці під час інвентаризації. ОСОБА_1 повідомив, що не може приймати участь в інвентаризації 15.09.2016, оскільки хворіє, але можливо буде на робочому місці 16.09.2016 (т. 1, а. с. 9).

Вказані обставини не заперечував і відповідач по справі, але зазначив, що потрапив в ДТП, внаслідок чого не зміг прибути на проведення вказаної інвентаризації. Пояснив, що до медичних установ з приводу ДТП не звертався та на власний розсуд вирішив не виходити на роботу.

Також встановлено, що під час проведення інвентаризації 15.09.2016 відповідач присутнім не був. Документи про проведення інвентаризації він відмовився підписувати, оскільки особисто не був присутнім під час її проведення.

Зі змісту заключного акту інвентаризації № 1, затвердженого 26.09.2016 директором ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» - ОСОБА_10 вбачається, що до нього в якості додатку були додані інвентаризація товарів на складі № 7 від 16.09.2016 та інвентаризація товарів на складі № 8 від 17.09.2016.

ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» зазначило, що відповідно до наказу № 34-п від 13.09.2016 було проведено повну інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей на підприємстві. Інвентаризацією, проведеною 15.09.2016 по 18.09.2016 було виявлено недостачу ввірених ОСОБА_1товарно-матеріальних цінностей в розмірі 682 996,57 грн. Позивач вказав, що відповідно договору про повну матеріальну відповідальність виявлена недостача підлягає стягненню з ОСОБА_1у повному обсязі, який відмовився підписувати акт інвентаризації та відшкодувати вартість майна, недостачу якого було виявлено.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Згідно ст. 138КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбаченихстаттею 130цього Кодексу.

Статтею 130 КЗпП Українивизначено, щопрацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Таким чином, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству (ст. 130 КЗпП). Умовами настання матеріальної відповідальності працівника, які повинні існувати одночасно є:

1) порушення працівником покладених на нього трудових обов'язків;

2) нанесення прямої дійсної шкоди;

3) вина в діях або бездіяльності працівника;

4) прямий причинний зв'язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є його вина.

Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у форміумислу або необережності.

Причинний зв'язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв'язок- це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій або бездіяльності працівника.

Як вже зазначалося раніше ОСОБА_1 з 28.08.2007 працював в ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» на посаді завідувача складу.

13.09.2016 ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» було видано наказ № 34-п «Про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей», відповідно до якого призначено проведення повної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на підприємстві (т. 1, а. с. 7). ОСОБА_1 був повідомлений про наявність наказу про призначення інвентаризації.

Відповідно до заключного акту інвентаризації № 1 від 26.09.2016, виявлено недостачу товару в розмірі 682 996,57 грн. (т. 1, а. с. 10).

Зі змісту заключного акту інвентаризації № 1, затвердженого 26.09.2016 директором ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» - ОСОБА_10 вбачається, що до нього в якості додатку були додані інвентаризація товарів на складі № 7 від 16.09.2016 та інвентаризація товарів на складі № 8 від 17.09.2016 (т. 1, а. с. 11-40).

Під час розгляду справи в суді представник позивача надав данні про те, що вказана недостача є неповною, а повна була з'ясована підчас повторної інвентаризації (т. 9, а. с. 194-195).

Пунктом 24 Кваліфікаційних характеристик працівників Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності», Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 за N 336, згідно яких визначено завдання та обов'язки завідуючого складом, який керує роботою складу з приймання, зберігання та відпускання товарно-матеріальних цінностей, їх розміщення з урахуванням найбільш раціонального використання складських площ, полегшення і прискорення пошуку необхідних матеріалів, інвентарю тощо. Забезпечує зберігання складованих товарно-матеріальних цінностей, додержання режимів зберігання, правил оформлення та здавання прибутково-видаткових документів. Стежить за наявністю і справністю протипожежних засобів, станом приміщень, обладнання та інвентарю на складі і забезпечує їх своєчасний ремонт. Організовує проведення вантажно-розвантажувальних робіт на складі з додержанням норм, правил та інструкцій з охорони праці. Забезпечує збір, зберігання і своєчасне повернення постачальникам вантажного реквізиту. Бере участь у проведенні інвентаризацій товарно-матеріальних цінностей. Контролює ведення обліку складських операцій, встановленої звітності. Бере участь у розробленні та здійсненні заходів з підвищення ефективності роботи складського господарства, скорочення витрат на транспортування та зберігання товарно-матеріальних цінностей, запровадження в організацію складського господарства сучасних засобів обчислювальної техніки, комунікацій та зв'язку.

Матеріали справи свідчать, що 28.08.2007 між ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого завідувач складу ОСОБА_1 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження належних ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» матеріальних цінностей, у тому числі товару, як тому, що знаходиться станом на день підписання даного договору на складі ТОВ «ТФС-УКРАЇНА», так і тих, які надійдуть на склад на протязі роботи на цій посаді (т. 1, а. с. 4-6).

Згідно з п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи застосування під час виробництва, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затверджені постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 № 447/24.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено тільки з працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку і лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду.

Тобто, повна матвідповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Відповідно до абзацу 1 розділу І та абзацу 3 розділу II Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальних питань та Секретаріату Всесоюзної центральної Ради професійних спілок «Об утверждении перечня должностей и работ, замещаемых или выполняемых работниками, с которыми предприятием, учреждением, организацией могут заключаться письменные договоры о полнойматериальной ответственности за необеспечение сохранности ценностей, переданных им для хранения, обработки, продажи (отпуска), перевозки или применения в процессе производства, а также типового договора о полной индивидуальной материальной ответственности» посада «заведующие складами».

Чинним законодавством передбачено, що посада, яку обіймав відповідач - завідувача складувідноситься до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір про повну матеріальну відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1, як матеріальна відповідальна особа, повинна була слідкувати за товаром на складі та нести відповідальність за збереження належних товариству матеріальних цінностей.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач надав до суду копії усіх видаткових накладних ТОВ «ТФС-УКРАЇНА», складених за період з 01.08.2016 по 19.09.2016, в яких містяться данні про рух матеріальних цінностей по складу, де працював відповідач (т. 2, а. с. 1 - т. 9, а. с. 44), на підставі яких було зроблено вищезгаданий акт про нестачу.

Вказані документи досліджувались у повному обсязі в суді першої інстанції і ці обставини не заперечувала жодна сторона у справі.

Доказів на спростування вказаних документів сторона відповідача не надала ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було виявлено недостачу ввірених відповідачу товарно-матеріальних цінностей в розмірі 682 996,57 грн., яка підтверджується доказами бухгалтерського обліку, товарів, які знаходились на складі у вказаний період.

В судовому засіданні представник підприємства пояснив, що до теперішнього часу підприємству не відшкодована спричинена шкода, яка заподіяна внаслідок недбалого виконання відповідачем своїх посадових обов'язків.

Матеріали справи містять данні про те, що доступ до складу мав фактично лише відповідач по справі та директор фірми.

Будь-яких претензій з боку відповідача щодо не організації належних умов його роботи на складі протягом майже 11 років відповідач до керівництва фірми не висував.

На запитання колегії суддів яким чином, протягом більш, як 10 років, відповідач здійснював прийняття та видачу товару, що знаходився на складі, чи проводилися за весь час його роботи інвентаризації складу останній пояснити не зміг.

Наведене дає підстави колегії суддів вважати, що саме діями та бездіяльністю відповідача позивачу завдано шкоду, які мають ознаки безвідповідального ставлення особи до виконання своїх функціональних обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, вважає встановленим, що на час перебування ОСОБА_1 в ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» на посаді завідувача складу, шляхом проведення інвентаризації було виявлено недостачу ввірених відповідачу товарно-матеріальних цінностей в розмірі 682 996,57 грн., яка не в повній мірі відображає дійсний обсяг цієї нестачі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, відповідачем, який є матеріально відповідальною особою і на якого згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 28.08.2007 покладено повну матеріальну відповідальність за недостачу товару на складі в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України не довів, що шкоду завдано не з його вини.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 11.12.2015 №12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» передбачено, що працівник зобов'язаний бережливо ставитися до майна підприємства (ч. 2 ст. 131 КЗпП). Проте за межами робочого часу він звільняється від виконання не лише трудового обов'язку виконувати роботу відповідно до трудового договору, а й від виконання абсолютної більшості інших трудових обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.Тому працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, яке йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою, у період після закінчення робочого часу й до його початку.

В суді апеляційної інстанції встановлено та не заперечувалось стороною відповідача, що останній був повідомлений про проведення інвентаризації на складі з 15.09.2016 по 18.09.2016, однак, будучи обізнаним, не прийшов на останню.

ОСОБА_1 було повідомлено суд, що він протягом десь неділі не з'являвся на робоче місце, оскільки мав погіршений стан здоров'я.

Разом з тим, працівник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження перебування його поза межами робочого місця з поважних причин (відсутність медичних довідок, звернення до відповідних лікувальних центрів, виписка лікарняного чи ін.).

Доводи ОСОБА_1 про те, що інвентаризація була проведена лише на одному складі з наявних двох, у зв'язку з чим не було враховано весь наявний товар, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки факт недостачі товару не спростовано відповідачем та не надано відповідних документів на підтвердження даної обставин, враховуючи встановлення в суді апеляційної інстанції, що існує лише один склад, але існує дві інвентаризаційні відомості, в яких вказувались товари від різних постачальників.

ОСОБА_1 не проводив жодних звірок проведеної інвентаризації на складі, не звертався до правоохоронних органів з приводу нестачі товару, не клопотав про проведення повторної інвентаризації, тобто не здійснював жодних дій для захисту своїх порушених, як він вважає, прав.

Посилання відповідача на те, що планувалось проведення повної інвентаризації, а була здійснена вибіркова, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки чинним законодавством не встановлені обмеження щодо здійснення даних дій.

Відповідно до п. 4 Розділу IV Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014р. за № 879,проведення інвентаризації забезпечується власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів (далі - керівник підприємства), який створює необхідні умови для її проведення, визначає об'єкти, періодичність та строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обов'язковим.

Тобто, об'єкти та строки проведення інвентаризації визначається саме власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством. В будь-якому випадку, внаслідок проведення інвентаризації було виявлено недостачу саме по тим групам товарів, які вказані в документах, що подано до суду та наявність яких перевірялася під час проведення інвентаризації.

Підприємство також необмежене у праві проведення вибіркової інвентаризації, яка проводиться згідно рішення керівника підприємства і даний факт не впливає ні на законність проведення інвентаризації, ні на достовірність її результатів.

СвідокОСОБА_10 показав, що було встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції, про обґрунтування проведення вибіркової інвентаризації, достовірності даних отриманих внаслідок проведення інвентаризації, про інформування Відповідача про дату проведення інвентаризації та ОСОБА_4, який зазначив, що члени інвентаризаційної комісії мали відомості з переліком товару, перерахунок якого вони здійснювали, а недостачу товару було зафіксовано саме серед того товару, наявність та кількість якого і перевірялася членами інвентаризаційної комісії.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що була виявлена нестача товару на складі при проведенні вибіркової інвентаризації.

Посилання суду на той факт, що інвентаризація, під час проведення якої було встановлено недостачу товарів, сума якої є предметом спору по данній справі, проводилася у вихідний день, ніяким чином не впливає ні на виникнення недостачі, ні на достовірність зафіксованих в Акті результатів, ні на законність проведення самої інвентаризації.

Також колегія суддів вважає хибним посилання суду першої інстанції на наказ Міністерства фінансів України від 11.08.1994 № 69, який не підлягав застосуванню, у зв'язку з втратою ним чинності до дати проведення інвентаризації.

Доводи відповідача про те, що товар відпускався за його відсутності не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних документів на реагування на дану обставину, як матеріально відповідальної особи за збереження товару на складі.

Висновки суду першої інстанції про те, що інвентаризація була спірною, колегія суддів вважає необґрунтованими.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції судом було роз'яснено положення щодо можливості проведення експертиз про наявність товару на складі та проставляння не відповідачем підпису відпускання товару.

Разом з тим, ОСОБА_1 не заявив клопотання про проведення експертизи ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, знайшли своє підтвердження при розгляді справи доводи апеляційної скарги про наявність винних дій відповідача та необхідності стягнення з останнього матеріальної шкоди.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, не в повному обсязі з'ясував обставини справи, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Отже, вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТФС-УКРАЇНА» підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 25 612,38 грн.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФС-УКРАЇНА» (місцезнаходження: м. Київ, проспект Відрадний, 95 Е; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35159662) заподіяну шкоду в розмірі 682 996 (шістсот вісімдесят дві тисячі дев'ятсот дев'яносто шість) гривень 57 (п'ятдесят сім) копійок та судовий збір в сумі 25 612 (двадцять п'ять тисяч шістсот дванадцять) гривень 38 (тридцять вісім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05.06.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк