Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 372/3713/15-ц

провадження № 61-1199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у складі судді Кравченка М. В. та рішення Апеляційного суду Київської області від 04 серпня

2016 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Яворського М. А., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 29 вересня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір зі змінами та доповненнями № 551, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 90 000,00 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 жовтня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки зі змінами та доповненнями, за умовами якого іпотекодавцем передано банку як забезпечення виконання зобов'язань земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

04 квітня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 як майновим поручителем ОСОБА_4, укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавцем передано, як забезпечення виконань зобов'язань позичальника перед банком земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ПАТ «ВіЕйБі Банк» надав ОСОБА_4 кредит, однак відповідач неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим банк просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 551 у розмірі 2 667 735,17 грн звернути стягнення на належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору від 13 жовтня 2006 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідач позов не визнав. На заперечення пояснив, що на момент подачі позову була відсутня прострочена заборгованість по сплаті кредитних коштів. Крім того, зазначав, що існують істотні підстави для відмови у задоволенні позову через неукладеність кредитного договору від 29 вересня 2006 року та додаткових угод до нього, у зв'язку з відсутністю згоди між сторонами з усіх його істотних умов, передбачених законодавством. Крім того, зазначав, що відсутній грошовий еквівалент у гривні сум кредитних коштів та процентів за їх користування у кредитному договорі та додаткових угодах до нього, тому до основного зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, вираженого у грошовій одиниці іншої країни, не може бути застосована відповідальність за його порушення у вигляді пені, навіть, якщо вона при зверненні до суду перерахована у гривню.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що в порушення вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які необхідно обов'язково зазначити у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, не подано доказів вартості предметів іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено з інших підстав.

Апеляційний суд свої рішення мотивував тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності іпотекодержателем є позасудовим способом врегулювання спору, тому суд не може вирішувати питання у обраний позивачем спосіб.

У вересні 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2016 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством України не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом, тому заявлений позивачем позов є захистом вже існуючого права, що виникло на підставі застереження в договорі іпотеки, яке законодавцем визначено як самостійна підстава виникнення права власності, отже суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Крім того, судом апеляційної інстанції не досліджено звіт про незалежну оцінку майна - спірної земельної ділянки та розрахунок заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 27 лютого 2017 року справу - призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 21 лютого 2018 року касаційне провадження у дані справі було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 760/14438/15-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 16 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 372/3713/15-ц.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 29 вересня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та

ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 551, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 90 000,00 доларів США, які позичальник зобов'язувався повертати банку частинами відповідно до графіка платежів за кредитом. Кінцевий строк погашення кредиту - до 29 вересня 2026 року. До вказаного договору сторони неодноразово укладали додаткові угоди, зокрема щодо збільшення суми і валюти кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором

13 жовтня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець передав у іпотеку банку як забезпечення виконань зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором певне нерухоме майно. До вказаного договору окремими правочинами вносились зміни, зокрема договором від 04 квітня 2007 року внесено зміни до іпотечного договору, на підставі яких предметом іпотеки визначено земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

04 квітня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавцем передано в іпотеку банку як забезпечення виконань зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, на яку міститься посилання у оскаржуваному рішення апеляційного суду, а також висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року

№ 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції керуючись вищевказаними нормами матеріального права, дійшов до правильного висновку, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі за рішенням суду, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на іншому тлумаченні положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом обґрунтовано скасоване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно зі статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик