П о с т а н о в а

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/9688/16-ц

провадження № 61-19451 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Савлук Т. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання транспортного засобу та цінного паперу заставної особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 листопада 2011 року по 20 червня 2014 року вона з ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

4 серпня 2012 року на її ім'я було придбано автомобіль «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску вартістю 100 тис. грн. Вважала, що зазначений транспортний засіб є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний нею за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer X», придбаного нею за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2008 року, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем.

25 квітня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу заставної, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю компанією з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», нею було придбано цінний папір заставну вартістю 802 389 грн 12 коп. Заставна придбана за рахунок коштів, отриманих нею у дар відповідно до договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_8 передала їй грошові кошти у розмірі 803 500 грн.

Хоча зазначені автомобіль та цінний папір заставна були придбані за час шлюбу з відповідачем, проте за рахунок її особистих коштів, тому належать їй на праві особистої приватної власності.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1, та на цінний папір заставну, придбаний на підставі договору купівлі-продажу заставної від 25 квітня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено відповідними доказами факт набуття автомобіля «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1, за її особисті кошти, оскільки нею не підтверджено факт відчуження належного їй автомобіля «Mitsubishi Lancer X» та його ринкову вартість, наявність довідки органу державної реєстрації транспортних засобів про реєстрацію та зняття його з реєстраційного обліку такі обставини не встановлює. Отже, докази того, що позивачкою придбано автомобіль «Volkswagen» за рахунок коштів, отриманих нею від продажу належного їй автомобіля «Mitsubishi Lancer X», відсутні. Посилання позивачки на те, що цінний папір заставну придбано на підставі договору купівлі-продажу заставної від 25 квітня 2013 року, є її власністю безпідставні, оскільки, у тому числі 25 квітня 2013 року, відповідач підписав нотаріально посвідчену заяву, згідно з якою позивачка укладала зазначений договір купівлі-продажу заставної в інтересах сім'ї та за згодою відповідача.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не підтверджено факт відчуження належного їй автомобіля «Mitsubishi Lancer X», його договірну вартість, а довідка державного органу реєстрації транспортних засобів про реєстрацію та зняття транспортного засобу з реєстраційного обліку не доводить вказані вище обставини, у тому числі вартість відчуженого транспортного засобу та відповідно вартість придбаного спірного автомобіля. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що кошти від продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer X» були витрачені на придбання спірного транспортного засобу «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, безпідставними є посилання позивачки на те, що цінний папір заставна є її особистою приватною власністю, яка придбана нею за рахунок коштів, отриманих у дар на підставі договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів того, що цінний папір заставну придбано саме за рахунок коштів, отриманих у дар на підставі вказаного договору. Крім того, згідно з нотаріально посвідченою заявою відповідача від 25 квітня 2013 року про згоду подружжя на укладення договорів, він надав згоду на укладення позивачкою, у тому числі спірного правочину. Також, у цій заяві зазначено, що правочин укладається позивачкою, як його дружиною, в інтересах сім'ї, а він підтвердив, що укладення такого договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Отже, позивачка придбала цінний папір заставну для набуття в майбутньому права на житло в інтересах сім'ї.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2008 року вона була власником автомобіля «Mitsubishi Lancer X», тобто цей автомобіль був придбаний нею до реєстрації шлюбу з відповідачем, 4 серпня 2012 року на її ім'я було придбано транспортний засіб «Volkswagen». Отже, оскільки вона з відповідачем, як подружжя у 2012 році мали незначний спільних дохід, то така обставина унеможливлює придбання ними автомобіля «Volkswagen» за спільні сумісні кошти. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року було визнано договір дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року та додаткові угоди до нього, укладені між нею та ОСОБА_8, на суму 803 500 грн, дійсним, саме ці кошти вона використала для придбання цінного паперу заставної. Отже, нею доведено, що спірне майно придбано за її особисті кошти, унаслідок чого належить їй на праві особистої приватної власності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачкою не підтверджено факт відчуження належного їй автомобіля «Mitsubishi Lancer X», його договірну вартість, довідка державного органу реєстрації транспортних засобів про реєстрацію та зняття транспортного засобу з реєстраційного обліку не доводить вказані вище обставини, у тому числі вартість відчуженого транспортного засобу та відповідно вартість придбаного спірного автомобіля.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 не надано відповідних доказів на підтвердження того, що саме кошти від продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer X», у разі його продажу, були витрачені нею на придбання спірного транспортного засобу «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1. Доведення зазначених обставин є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що посилання позивачки на те, що цінний папір заставна є її особистою приватною власністю, яка придбана нею за рахунок коштів, отриманих у дар на підставі договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_8, є безпідставними. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що цінний папір заставну придбано саме за рахунок коштів, отриманих у дар на підставі вказаного договору. Відповідач згідно з його нотаріально посвідченою заявою від 25 квітня 2013 року про згоду подружжя на укладення договорів, надав згоду на укладення позивачкою, у тому числі спірного правочину. Також, у цій заяві зазначено, що правочин укладається ОСОБА_4, як дружиною відповідача, в інтересах сім'ї, а ОСОБА_6 підтвердив, що укладення такого договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Таким чином, ОСОБА_4 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачкою придбано спірний автомобіль «Volkswagen» за кошти, отримані нею від продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer X», безпідставні, оскільки нею належних доказів факту продажу її транспортного засобу «Mitsubishi Lancer X» та придбання спірного автомобіля саме за ці кошти не надано.

Посилання касаційної скарги на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року було визнано договір дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року та додаткові угоди до нього, укладені між нею та ОСОБА_8, на суму 803 500 грн, дійсним, і ці кошти вона використала для придбання цінного паперу заставної, безпідставні та спростовуються, у тому числі, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_6 від 25 квітня 2013 року про згоду подружжя на укладення договорів, відповідно до якої позивачкою укладено спірний правочин в інтересах сім'ї, на що відповідач надав свою згоду. Крім того, ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження того, що цінний папір заставну придбано саме за рахунок коштів, отриманих у дар на підставі договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк