Справа № 494/239/18
Провадження № 2/494/167/18
27 серпня 2018 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу №494/239/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про визнання втрати права користування житловим приміщенням, -
26.02.2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про визнання втрати права користування житловим приміщенням.
У своїй заяві позивач зазначив, що являється власником квартири за адресою АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані та не проживали жодного дня ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. Вищевказані особи добровільно не бажають змінювати місце реєстрації, чим порушують право позивача розпоряджатись та користуватись майном. Факт не проживання відповідачів у вищевказаній квартирі підтверджується актом обстеження від 04.01.2018, який складено депутатом Березівської міської ради.
Ухвалою суду від 01.03.2018 року відкрито провадження по справі.
Ухвалою суду від 03.05.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6.
У судовому засіданні 27.08.2018 року позивач наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Зазначив, що законних підстав для перебування у цій квартирі у відповідачів не має. Протии заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі у судові засідання 26.03.2018., 03.05.2018, 30.05.2018, 25.06.2018, 25.06.2018, 23.07.2018 та 27.08.2018 року не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином, так на їх адресу надсилались судові повістки про виклик до суду, про що свідчать реєстри рекомендованих відправлень та поштові повідомлення про вручення кореспонденції.
Третя особа ОСОБА_6 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, також пояснив, що відповідачі дійсно не проживають у вказаній квартирі жодного дня.
Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, «Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи».
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, про що не заперечував позивач та його представник.
Заслухавши пояснення представника позивача,позивача, врахувавши думку третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
В силу статті 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно доЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 являються власниками квартири, що розташована АДРЕСА_2. Квартира належить позивачу та третій особі на праві власності згідно свідоцтва №389 від 05 листопада 1996 р. (а.с.9) та свідоцтва про право на спадщину (а.с.54-56)..
Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. від 04.01.2018 року (а.с.14) вбачається, що за даною адресою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. прописані, проте фактично не проживають.
Статтею 391 ЦК України встановлено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».
Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами».
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач, який являється власником спірного житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які не проживають в ньому з моменту реєстрації, участі у витратах на утримання будинку не приймають та перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинив.
Відповідно до положення статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні.
Відповідно до статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом».
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням спірного житла.
Керуючись статтями 12, 13, 229, 265, 273 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про визнання втрати права користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Повний текст заочного рішення виготовлений та підписаний 28.08.2018 року.
Суддя І.А. Римар