Головуючий у 1 інстанції Пустовойт Т.В.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Биліни Т.І.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стяґнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалене 01 жовтня 2018 року у місті Маріуполі Донецької області,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, який згодом уточнила, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому зазначила, що 14.02.2013 року вона уклала шлюб з відповідачем, який 18.07.2017 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням суду від 18.12.2017 року відповідач зобов'язаний платити аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини заробітку. Діти проживають разом з позивачем, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 18.06.2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80 грн. на користь держави. Рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що він не є біологічним батьком дитини, в провадженні суду є справа за його позовом про оспорювання батьківства. Отже, судом не повно з'ясовані обставини по справі, що призвело до неправильного і незаконного рішення.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_7, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем наведено законні підстави для стягнення аліментів на молодшу дитину, які відповідачем не спростовані. При цьому суд правильно керувався положеннями статті 140 СК України, зазначивши, що позивач має право на захист в суді його права щодо оспорювання батьківства, і що такі обставини не зупиняють і не унеможливлюють вирішення питання про стягнення аліментів.

З висновком суду колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 статті 182 СК України).

Судом встановлено, що 14.02.2013 року сторони зареєстрували шлюб.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18.07.2017 року шлюб між ними розірвано.

Згідно зі свідоцтвом про народження, сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, і рішенням суду від 18.12.2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, починаючи утримання з 28.11.2017 року.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 01.03.2018 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, актовий запис №129.

Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20.02.2018 року позивач ОСОБА_1 мешкає в АДРЕСА_1, діти проживають разом з нею.

Прийнявши до уваги такі обставини, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги належно доведені та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду у зв'язку із тим, що нібито відповідач не є біологічним батьком дитини, на утримання якої позивач просить аліменти, не є слушними, оскільки нічим не підтверджені, не ґрунтуються на законі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, і суд надав їм оцінку.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи аналізував такі заперечення відповідача проти позову, зазначав, що у відповідності до ч.2 ст.252 ЦПК України, не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів, зокрема, з підстави наявності спору про батьківство (материнство). Статтею 140 СК України зазначено, що стягнення з особи, яка записана батьком, матір'ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.2989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, згідно з якими держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. І батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на звернення до суду з відповідним позовом в інтересах дитини, незважаючи на заперечення відповідача, належним чином зареєстрованого батьком дитини, щодо його батьківства.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення, яким на думку відповідача не надано належної оцінки його запереченням, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать закону і обставинам справи. Колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2018 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

Т.І. Биліна