Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 676/5975/15-ц

провадження № 61-6542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод»,

третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янець-Подільському Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року у складі судді Стельмах Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Пастощука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод» (далі - ТзДВ «КПЕМЗ»), третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янець-Подільському Хмельницької області, про зобов'язання оплатити вартість путівки на санаторно-курортне лікування.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1989 року працював на посаді інженера з налагоджування вантажо-підіймальних машин та механізмів на Кам'янець-Подільському електромеханічному заводі, правонаступником якого є ТзДВ «КПЕМЗ». 28 грудня 1989 року, виконуючи свої трудові обов'язки, він отримав травму ноги - перелом суглобу коліна, суглобу ступеневої частини ноги, забій лівого плеча. Нещасний випадок стався з вини відповідача, що підтверджується актом № 1 за формою Н-1 від 12 лютого 2008 року. Згідно з висновком МСЕК від 07 липня 2008 року в результаті нещасного випадку він втратив 20 % професійної працездатності. На підставі вказаного йому рекомендовано санаторно-курортне в санаторії з лікуванням опорно-рухових захворювань, що підтверджується довідкою для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 17 червня 2015 року, а тому він звернувся до відповідача із заявою про видачу путівки на санаторно-курортне лікування. У видачі путівки йому було відмовлено, оскільки на 2015 рік у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янець-Подільському Хмельницької області відсутні путівки на санаторно-курортне лікування. Вважає, що відмова є безпідставною та незаконною.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просив зобов'язати ТДВ «КПЕМЗ» (компенсувати) оплатити вартість путівки на санаторно-курортне лікування в санаторії з лікуванням опорно-рухових захворювань, що включає вартість путівки в одному з таких санаторіїв: «Хмільник» у м. Хмільник, «Салют» у м. Одесі, «Брусниця» у Чернівецькій області, та оплату проїзду в обидві сторони до санаторію з підстав, передбачених статтями 153, 173 КЗпП України.

ТзДВ «КПЕМЗ» позов не визнало та пояснило суду, що МСЕК встановило позивачу стійку втрату працездатності з 07 липня 2008 року, що підтверджується випискою з акта огляду. Отже, відповідно і право на відшкодування шкоди виникло 07 липня 2008 року. Таким чином, при вирішенні спору необхідно керуватися статтею 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціально страхування», згідно з якою для забезпечення відновлення здоров'я застрахована особа має право на лікування в реабілітаційних відділеннях санаторно-курортних закладів після перенесених захворювань і травм за рахунок коштів Фонду.

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янець-Подільському Хмельницької області проти позовних вимог заперечувало, та пояснило суду, що згідно із статтею 15 Закону України від 08 грудня 2014 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (відповідно стаття 34 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності») Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на санаторно-курортне лікування, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК. Згідно з довідкою МСЕК, виданою Хмельницькою міжрайонною травматолого-офтальмологічного МСЕК від 07 липня 2008 року (довічно), ОСОБА_3 не зазначено потреби в додаткових видах допомоги. Отже, у позивача відсутні правові підстави на отримання путівки на санаторно-курортне лікування за рахунок коштів Фонду. Крім того, в позові ОСОБА_3 вказує на те, що у Фонді на 2015 рік відсутні путівки на санаторно-курортне лікування. Проте відповідач до відділення Фонду не звертався.

Рішенням Хмельницької області від 10 березня 2016 року узадоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» обов'язок з фінансування витрат на медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування та інше покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що вирішення питання щодо визначення законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, залежить від часу отримання позивачем права на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався з ним 28 грудня 1989 року, а не від дати заподіяння цієї шкоди. Із липня 2008 року і до цього часу відповідальною особою за своєчасність та повноту виплат на санаторно-курортне лікування застрахованої особи в період після 2008 року при наявності достатніх правових підстав, є Фонд соціального страхування України, а не підприємство, та саме до Фонду соціального страхування України повинен звертатись позивач щодо придбання чи надання йому путівки на санаторно-курортне лікування, і саме Фонд повинен відповідно до чинного законодавства приймати відповідне рішення. При цьому суд вказав на те, що оплата вартості путівки на санаторно-курортне лікування не є заборгованістю підприємства з відшкодування шкоди, яка виникла до 2001 року, а тому такий обов'язок не може бути покладений на підприємство, а застосуванню при вирішення цього спору підлягає стаття 173 КЗпП України в редакції, чинній на день звернення до суду із цим позовом.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хмельницької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що суди, ухвалюючи рішення, повинні були керуватися тим законодавством, яке було чинним на момент виникнення у нього права на відшкодування шкоди, тобто 28 грудня 1989 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2016 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янець-Подільському Хмельницької області подало до суду заперечення, які є ідентичними поданим до суду першої інстанції.

Ухвалою від 13 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 1974 року по 2004 рік перебував у трудових відносинах із Кам'янець-Подільським електромеханічним заводом, правонаступником якого є ТзДВ «КПЕМЗ».

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2005 року було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який мав місце 28 грудня 1989 року з ОСОБА_3 при виконанні ним роботи за завданням керівництва товариства (на день ухвалення рішення суду - ВАТ «КПЕМЗ») на будівництві житлового будинку, зобов'язано підприємство скласти акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1.

12 лютого 2008 року комісією у складі спеціалістів ВАТ «КПЕМЗ» та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було складено акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний із виробництвом, за формою Н-1, який стався 28 грудня 1989 року з позивачем.

Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності застрахованого від 07 липня 2008 року серії 0-01-ХМ № 000200, ОСОБА_3 у зв'язку з виробничою травмою встановлено 20 % втрати працездатності на підставі акта огляду МСЕК № 947.

Правова основа, економічні механізми та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованої особи на виробництві, визначена законами України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та «Про охорону праці».

Відповідно до статті 4 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон) № 1105-XIV, Закону України 28 грудня 2014 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 77-VIII, Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону основними завданнями Фонду та його робочих органів є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Фонд зобов'язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до повноважень правління Фонду соціального страхування України, правління Фонду відноситься затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат.

Пунктом 1.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, зазначено, що дія цього Порядку поширюється на потерпілих та осіб, які мають на це право, а також на осіб, право яких на отримання відшкодування шкоди було встановлено раніше згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам у наслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків.

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного Порядку у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення зобов'язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право.

Статтею 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого.

Витрати на ліки, лікування, протезування (крім протезів з дорогоцінних металів), придбання санаторно-курортних путівок, предметів догляду за потерпілим визначаються на підставі виданих лікарями рецептів, санаторно-курортних карток, довідок або рахунків про їх вартість.

Відповідно до частини першої статті 42 зазначеного Закону потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду.

Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування і назад. Особі, яка супроводжує потерпілого до місця лікування і назад (крім санаторно-курортного лікування), Фонд компенсує за наявності підтверджуючих документів (оригіналів) витрати на проїзд і житло за розмірами згідно із законодавством про службові відрядження. Особу, яка супроводжує на санаторно-курортне лікування інваліда, якому за висновком МСЕК або індивідуальною програмою реабілітації інваліда визначено потребу в супроводі, Фонд забезпечує путівкою без лікування (лише проживання та харчування) або компенсує такі витрати у разі самостійного придбання путівки.

За висновком МСЕК Фонд може відшкодовувати також інші витрати.

Згідно зі статтю 28 Закону страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

За положеннями зазначеного Закону у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про охорону праці» в редакції від 21 листопада 2002 року відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Отже, особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, відповідний органФонду сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому у встановленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що виробнича травма з ОСОБА_3 сталася 28 грудня 1989 року та у 2008 році була взята на облік у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кам'янці-Подільському.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що право на отримання санаторно-курортного лікування настає з дня встановлення позивачу МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не з дня виникнення виробничої травми і правильно застосували норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

ТзДВ «КПЕМЗ» не є належним відповідачем у справі, оскільки ОСОБА_3 лише 07 липня 2008 року визначено ступінь втрати професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою, тобто відповідальною особою за своєчасність та повноту виплат на санаторно-курортне лікування відповідно до вимог Закону є Фонд соціального страхування України.

Доводи, викладені у касаційній скарзі про неправильне застосування судами норм матеріального права, не можна визнати обґрунтованими, оскільки при вирішенні питання про право потерпілого на отримання санаторно-курортного лікування необхідно керуватися вимогами Закону, яким передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на санаторно-курортне лікування настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик