Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 201/3996/15-ц

провадження № 61-13746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року у складі судді Демидової С. О., рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Тамакулової В. О., Деркач Н. М., Красвітної Т. П.; Кузнецової Олени Костянтинівни в частині оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року; ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_3, була придбана нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_8 14 квітня 1998 року під час зареєстрованого шлюбу. Тому відповідно до положень статті 22 КпШС України, статті 60 СК України ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

Спадкоємцями за законом після його смерті є ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири як частки у спільному сумісному майні подружжя, вона отримала відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії з рекомендацією звернутися до суду із заявою про визнання за нею права спільної сумісної власності подружжя на вищевказану квартиру.

Враховуючи викладене, ОСОБА_7 просила визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на квартиру № АДРЕСА_4.

У березні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації») Дніпропетровської обласної ради, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовну заяву мотивовано тим, що він є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_8 Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_5

Будучи спадкоємцем першої черги, він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом.

ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання права власності на 3/4 частини спірної квартири.

Позовну заяву мотивовано тим, що наприкінці 1996 року вона стала проживати з ОСОБА_8 однією сім'єю та вести з ним спільне господарство. За час проживання за спільні кошти вони придбали спірну квартиру. 27 квітня 2001 року шлюб між нею і ОСОБА_8 було зареєстровано.

Після смерті ОСОБА_8 вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги, однак у зв'язку з виникненням спору свідоцтво не отримала.

Враховуючи викладене та на підставі статей 17, 18 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю ОСОБА_2 того, що з кінця 1996 року вона та спадкодавець ОСОБА_8 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство і за спільні кошти придбали спірну квартиру. ОСОБА_1 звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при вирішенні справи по суті, судом першої інстанції належним чином не встановлено предмет та правові підстави заявлених вимог, водночас помилково враховано правові підстави виникнення у сторін права на спірне майно, які врегульовано Цивільними кодексами в редакціях 1963 року та 2004 років, не встановлено розміру частки ОСОБА_2 як учасника спільної сумісної власності, не встановлено коло осіб-спадкоємців заявленого спору та правові підстави набуття кожним із них права на спадкове майно, а також не визначено об'єм спадкової маси.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з позовом, суд не зробив висновок про обґрунтованість самого позову, оскільки наслідки спливу позовної давності застосовуються лише до обґрунтованих позовів. Помилковими вважає посилання судів на встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року обставини, оскільки вказаним рішенням вирішено питання лише щодо строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовом. Крім того, встановлені обставини не могли братися судом до уваги, оскільки його (ОСОБА_3.) не було залучено стороною до участі у справі.

Апеляційний суд не встановив обставин у справі на загальних підставах, виходячи лише зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають критеріям законності і обґрунтованості, що визначені положеннями статті 213 ЦПК України 2004 року. Зазначила, що звернулася до суду в межах строку, встановленого змістом статті 257 ЦК України. Водночас вказала, що на вказані правовідносини позовна давність не поширюється, оскільки позов пред'явлений на підставі статті 392 ЦК України. Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи те, що на момент придбання спірної квартири вони з ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, та проживали разом, позов є обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_11, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом не застосовано положення частини другої статті 370 ЦК України, яка регулює виділення майна зі спільної сумісної власності, який не відбувся між нею та ОСОБА_8 Висновок суду про необхідність застосування законодавства, чинного на момент придбання спірного майна, є помилковим. Матеріали справи місять копію спадкової справи, що не позбавляло суд апеляційної інстанції встановити коло спадкоємців ОСОБА_3

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року, від 30 січня 2017 року та від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за поданими касаційними скаргами.

Відзиви на касаційну скаргу учасниками справи до суду не подані.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області, КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І. В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання права власності на 3/4 частини спірної квартири призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 19 червня 1971 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_3

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 квітня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_12, ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_1

25 січня 1999 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська видано свідоцтво.

27 квітня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про спадкування, а ОСОБА_1 - із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частини спірної кватири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення часток у спадковому майні, визнання права власності.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною другою статті 112 ЦК України УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність» відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статтей 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкодавців за законом є рівні (стаття 1267 ЦК України).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за спільні кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_2 під час проживання однією сім'єю.

Також встановлено, що окрім ОСОБА_1, в передбачений шестимісячний строк з метою прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, до приватного нотаріуса з відповідними заявами звернулись відповідачі у справі. При цьому судом досліджувалась копія матеріалів спадкової справи.

Таким чином, указаним судовим рішенням встановлено коло осіб-спадкоємців та правові підстави набуття кожним із них права на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_8

Виходячи із загальних положень законодавства, якими врегульовано набуття спірного майна у власність, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_2

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 як дружина ОСОБА_8 і ОСОБА_3 як син ОСОБА_8 є спадкоємцями першої черги спадкування за законом (стаття 1261 ЦК України), суд мав достатньо підстав вважати, що об'єм спадкової маси у цьому випадку складається з 1/2 частини спірної квартири, яка підлягає виділенню в однакових частинах кожному зі спадкоємців (по 1/4).

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 відсутні, на що не звернув уваги суд першої інстанції.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Абзацом третім пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, правила про позовну давність можуть бути застосовані лише до обґрунтованих позовів.

Разом з цим ОСОБА_1 суд першої інстанції відмовив у позові не за необґрунтованістю її вимог, а у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції не відповідає положенням ЦПК України щодо законності та обґрунтованості лише в частині мотивів щодо відмови ОСОБА_1 у позові. Тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 412 ЦПК України, і відмовити у задоволенні позову за його необгрунтованістю.

Спір у частині позовних вимог, пред'явлених ОСОБА_3 та ОСОБА_2, вирішено правильно та з урахуванням норм чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягає скасуванню, в той час як рішення суду першої підлягає зміні лише в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_1

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року змінити в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_1.

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк