Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3583/16-ц

провадження № 61-19272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: військова прокуратура Західного регіону України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до військової прокуратури Західного регіону України, Державної казначейської служби України про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету України з Єдиного казначейського рахунку на його користь 121 435,00 грн інфляційного знецінення сплачених коштів на юридичну допомогу.

Вимоги обґрунтовував тим, що 29 червня 2009 року військовим прокурором Івано-Франківського гарнізону порушено кримінальну справу щодо нього, як заступника військового комісара Самбірського ОМВК, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 422 КК України за фактом розголошення державної таємниці і об'єднано цю кримінальну справу в одне провадження з кримінальною справою № 08-203026.

25 липня 2009 року військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону йому пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 422 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. При цьому, постанова про притягнення його як обвинуваченого винесена 20 липня 2009 року і того ж дня винесена постанова про оголошення його в розшук, яка направлена в Самбірський МВ ГУ МВС України у Львівській області для виконання.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_4 від 25 липня 2009 року, з санкції військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, його відсторонили від посади. Постановою тієї ж посадової особи від 04 вересня 2009 року відсторонення його від посади скасовано.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 31 липня 2009 року йому пред'явлено нове обвинувачення за частиною першою статі 422 КК України.

Постановою військового суду Львівського гарнізону від 14 вересня 2010 року, яка залишена без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2011 року, зазначена кримінальна справа повернута прокурору для додаткового розслідування.

23 серпня 2011 року постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_5 кримінальну справу № 08-203026 щодо нього закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 213 КПК України за недоведеністю його участі в інкримінованому злочині.

При цьому слідчим та прокурором, на порушення вимог статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», не роз'яснено порядок поновлення порушених прав та відшкодування завданої шкоди.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому заподіяно майнову шкоду у вигляді сум, сплачених ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги адвоката.

Постановою військового прокурора Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України від 30 березня 2016 року про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, встановлено, що вищевказаними незаконними діями щодо притягнення до кримінальної відповідальності йому (позивачу) заподіяно майнову шкоду у вигляді сум, сплачених за надання юридичної допомоги адвоката під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, і розмір такої шкоди становить 149 000,00 грн.

Прокурор постановив відшкодувати йому цю шкоду у зазначеному розмірі, однак з таким розміром він (ОСОБА_3) не згодний.

Зважаючи на те, що постанова про визначення розміру відшкодування шкоди винесена не в місячний строк після його звернення, як це встановлено законом, а лише 30 березня 2016 року, кошти у сумі 149 000,00 грн знецінились внаслідок інфляції. Індекс інфляції за період із грудня 2013 року до січня 2016 року, згідно даних Держкомстату становить 81,5 %, тому інфляційне знецінення коштів, витрачених ним на юридичну допомогу адвоката, становить 121 435,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 121 435,00 грн інфляційного знецінення сплачених коштів на юридичну допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, після винесення постанови від 30 березня 2016 року, обґрунтовано не погодився з визначеним розміром відшкодування, оскільки дійсно за період з 27 листопада 2013 року, тобто з часу винесення постанови про відмову у відшкодуванні шкоди на юридичну допомогу, до 30 березня 2016 року, фактично сплачені ним кошти адвокату за юридичну допомогу у сумі 149 000,00 грн знецінилися внаслідок інфляції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Апеляційний суд виходив із того, що підставою позовних вимог про інфляційне знецінення в сумі 121 435,00 грн позивач зазначає статті 22, 1176 ЦК України.

При цьому компенсація завданої громадянинові шкоди незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду не є сумою боргу за зобов'язаннями і дія частини другої статті 625 ЦК не поширюється на ці правовідносини.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо предмета спору та безпідставно вказує на неможливість застосування у спірних відносинах частини другої статті 625 ЦК України, проте він не просив і не заявляв про застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а просив стягнути інфляційні втрати від знецінення сплачених коштів на юридичну допомогу на підставі статті 22 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що він посилався на статті 22, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та просив стягнути шкоду, яка полягає у витратах внаслідок інфляційного знецінення коштів, належних до виплати.

Зазначав, що рішення суду першої інстанції законне, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив залишити його в силі.

У серпні 2017 року від військової прокуратури Західного регіону України надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а вимоги позивача є безпідставними, оскільки врахування інфляційного знецінення під час визначення шкоди у вигляді витрат на правову допомогу адвоката не передбачено.

У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу №466/3583/16 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що 29 червня 2009 року військовим прокурором Івано-Франківського гарнізону було порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_3, як заступника військового комісара Самбірського ОМВК, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 422 КК України, за фактом розголошення державної таємниці і об'єднано цю кримінальну справу в одне провадження з кримінальною справою № 08-203026.

25 липня 2009 року військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону йому було пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 422 КК України.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 31 липня 2009 року йому було пред'явлено нове обвинувачення за частиною першою статті 422 КК України.

29 березня 2010 року в ході розгляду справи по суті у військовому суді Львівського гарнізону постановою державного обвинувача старшого помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_6 йому було змінено обвинувачення, а саме: зменшено обсяг обвинувачення - замість двох епізодів, його було обвинувачено у скоєнні одного епізоду злочину, передбаченого частиною першою статті 422 КК України.

Постановою військового суду Львівського гарнізону від 14 вересня 2010 року, яка залишена без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2011 року, зазначена кримінальна справа була повернута прокурору для додаткового розслідування.

23 серпня 2011 року постановою помічника військового прокурора Івано- Франківського гарнізону ОСОБА_5 кримінальну справу № 08-203026 щодо ОСОБА_3 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 213 КПК України за недоведеністю його участі в інкримінованому злочині.

З заявою про визначення розміру заподіяної шкоди позивач звернувся 11 червня 2013 року.

Постановою Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 27 листопада 2013 року йому було відмовлено у винесенні постанови про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року, визнано протиправними бездіяльність, дії та рішення посадових осіб військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону та військової прокуратури Західного регіону України при розгляді звернень ОСОБА_3 про надання повідомлення за формою, що встановлена Додатком до «Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 із роз'ясненням, куди і протягом якого терміну ОСОБА_3 може звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав у зв'язку із закриттям щодо нього кримінальної справи № 08-203026 постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_5 від 23 серпня 2011 року та про винесення постанови про визначення розміру відшкодування ОСОБА_3 шкоди - сум, сплачених ним в зв'язку з наданням юридичної допомоги адвоката при розгляді судом та при досудовому розслідуванні кримінальної справи про його обвинувачення за статтею 422 КК України.

Зобов'язано військову прокуратуру Івано-Франківського гарнізону надіслати на адресу ОСОБА_3 відповідне повідомлення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено та скасовано постанову виконувача обов'язків військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_8 від 15 жовтня 2014 року про відмову у задоволенні звернення про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу досудового слідства.

Постановою військового прокурора Івано-Франківського гарнізона військової прокуратури Західного регіону України від 30 березня 2016 року «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що вищевказаними незаконними діями щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності йому заподіяно майнову шкоду у вигляді сум, фактично сплачених за надання юридичної допомоги адвоката під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, і розмір такої шкоди становить 149 000,00 грн згідно з поданими документами.

Відповідно до пункту 4 статті третьої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги.

Тобто після закриття кримінальної справи відносно позивача у відповідача виник обов'язок, а у позивача - право на отримання вказаної суми, яка відшкодовується державою.

Оскільки після звернення ОСОБА_3 до відповідних органів із заявою про відшкодування завданої майнової шкоди відповідні виплати були здійснені лише 30 березня 2016 року, втрати внаслідок інфляції позивач вважав збитками і просив їх відшкодувати.

Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов'язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з порушенням.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 з огляду на те, що вказані ним суми не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки не є витратами, які він зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, чи доходами, які він міг би реально отримати.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки апеляційного суду, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінкистосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат