Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 344/5356/15-ц

провадження № 61-13521св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: відділ Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Пнівчук О. В., Соколовського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року державне підприємство «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (далі - ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод») звернулося в суд з позовом, який у подальшому уточнювало, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з жилого приміщення з наданням іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі безпідставно проживають у жилому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вони не перебувають із заводом у трудових відносинах, не знаходяться на квартирному обліку та не мають ордера для вселення.

У добровільному порядку звільнити приміщення відповідачі відмовляються.

Крім того, на виконання ухваленого в справі № 2-288/2010 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 06 травня 2010 року видані виконавчі листи про зобов'язання державного підприємства Міністерства оборони України «63 котельно-зварювальний завод» (далі - ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод») усунути перешкоди ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у користуванні жилими приміщеннями на АДРЕСА_1, які внаслідок реконструкції складають цілісну квартиру № 31, яка в зв'язку зі зміною нумерації отримала № 57.

Зазначені виконавчі листи перебувають на виконанні відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції). Вимогою державного виконавця від 06 лютого 2015 року було зобов'язано позивача звернутися до суду із позовом про виселення сім'ї ОСОБА_4 із зазначеної квартири.

Ураховуючи викладене, після уточнення в жовтні 2015 року позовних вимог, ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» просило виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з жилого приміщення, розташованого на АДРЕСА_1 з наданням іншого жилого приміщення в цьому жилому будинку - кімнат № № 301, 302, 303, які знаходяться на третьому поверсі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції залучено до участі в справі в якості третіх осіб.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з жилого приміщення: квартири АДРЕСА_1, з наданням іншого житлового приміщення: кімнат № № 301, 302, 303, які знаходяться на третьому поверсі цього ж будинку.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідачі проживають у спірній квартирі без достатніх підстав, оскільки не мають ордера, який би дозволяв їм там проживати, не зареєстровані в ній та в черзі на отримання житла не перебувають.

Зазначено, що право на спірну квартиру належить сім'ї ОСОБА_9, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2013 року зобов'язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради видати цій сім'ї ордер на згадану квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та Івано-Франківської міської ради задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод».

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 281-LVIII (із внесеними змінами рішенням Івано-Франківської міської ради від 14 серпня 2014 року № 1492-47) житловий будинок АДРЕСА_1 жилою площею 1 980,3 кв. м., загальною площею 4 875,30 кв. м., балансовою вартістю 4 387 870 грн, який належав ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод», прийнято до комунальної власності територіальної громади міста та передано на баланс комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр».

Оскільки будинок, в якому розташовані спірні нежилі приміщення, передано у власність територіальної громади міста, суд, задовольнивши позов ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», вирішив питання щодо прав виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, не залучивши її до участі у справі.

Також у рішенні зазначено, що на стадії апеляційного провадження, колегія суддів не наділена повноваженнями залучати сторін до участі в справі та скасувати рішення суду з направленням справи на новий розгляд.

31 травня 2016 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду на те, що будинок, в якому розташована спірна квартира, передано до комунальної власності територіальної громади міста, свідчить про неповне дослідження всіх обставин справи, оскільки на день звернення з касаційною скаргою цей будинок перебував на балансі позивача.

Разом із тим ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 зазначали свої доводи по суті спору та посилалися на обставини, якими суд першої інстанції мотивував своє рішення.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам Закону оскаржуване рішення не відповідає.

Як свідчать матеріали справи, 28 листопада 2008 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі № 2-193/2008 за позовом ОСОБА_9 до ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод», правонаступником якого є ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», профспілкового комітету ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод», ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа - Івано-Франківський міський виконавчий комітет, про визнання недійсним рішення адміністрації та профкому та за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до ОСОБА_9, ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод», Івано-Франківського міського виконавчого комітету про переселення.

Цим рішенням встановлено, що 30 серпня 1993 року сім'ї ОСОБА_9 у складі чотирьох осіб видано ордер НОМЕР_1 на право зайняття кімнат № № 65 - 66 площею 36,15 кв. м у гуртожитку на АДРЕСА_1. 31 березня 1995 року цій сім'ї було видано новий ордер НОМЕР_2 на право зайняття кімнат 5 - 6 площею 36,3 кв. м. Жиле приміщення ОСОБА_9 було надано в зв'язку з трудовими відносинами з ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод», які тривали з 1979 до 2001 року.

Займані сім'єю ОСОБА_9 кімнати мали бути реконструйовані в квартиру з присвоєнням № 31 та утворювати площу 56 кв. м.

Згідно з рішенням адміністрації та проспілкового комітету від 23 жовтня 2006 року № 27, оформленим протоколом, сім'ю ОСОБА_4 включено в список кандидатів на отримання квартири АДРЕСА_1.

Зазначеним рішенням перерозподіл займаного сім'єю ОСОБА_9 приміщення сім'ї ОСОБА_4 визнано незаконним та визнано недійсним пункт 2 протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» від 23 жовтня 2006 року в частині включення в список кандидата на отримання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 113-114).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2010 року, ухваленим у справі № 2-288/2010 за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» до ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 про виселення із самоправно зайнятого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 до ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» про усунення перешкод в користуванні кімнатами гуртожитку, в задоволенні позовувійськового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 задоволено.

Зобов'язано ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 жилими кімнатами на дев'ятому поверсі гуртожитку на АДРЕСА_1, які внаслідок проведеної реконструкції складають цілісну квартиру № 31 (т. 1 а. с. 5-6).

На виконання зазначеного рішення 06 травня 2010 року видані два виконавчі листи № 2-288/2010, які перебувають у провадженні ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції (т. 1 а. с. 4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2013 року у справі № 344/678/13-ц позов ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 до ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», первинної профспілкової організації ДП МОУ «63-го котельно-зварювального заводу», ОСОБА_4 про визнання недійсним протоколу від 06 вересня 2010 року № 5 та стягнення моральної шкоди задоволено.

Визнано недійсним протокол профкому та адміністрації Державного підприємства МОУ «63-го котельно-зварювального заводу» від 06 вересня 2010 року №5 в частині затвердження списку квартиронаймачів згідно нумерації, затвердженої 01 вересня 2010 року, яким ОСОБА_9 розподілено кімнати 301 - 303 на 3-му поверсі загальною площею 35,2 кв. м, квартиронаймачу ОСОБА_4 - кімната № 57 (квартира з попереднім №31) на дев'ятому поверсі загальною площею 84,6 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно з протоколом від 06 вересня 2010 року №5, який суд визнав недійсним, членами профкому затверджено список квартиронаймачів гуртожитку, згідно з нумерацією затвердженою 01 вересня 2010 року, а саме ОСОБА_9 розподілено кімнати № № 301-303 на третьому поверсі загальною площею 35,2 кв. м, квартиронаймачу ОСОБА_4 - кімнату № 57 (квартира з попереднім № 31) на дев'ятому поверсі загальною площею84,6 кв. м (т. 1 а. с. 120-122).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2015 року у справі № 344/11495/14-ц позов ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 до ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, державного виконавця ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Демяніва П. Б., третя особа - ДП МОУ «Івано-Франківський котельнозварювальний завод», про визнання дій державного виконавця неправомірними, відшкодування моральної шкодизадоволено частково.

Зобов'язано ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції та державного виконавця ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Демяніва П. Б. здійснити примусове виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2010 року в цивільній справі №2-228/2010.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено (т. 1 а. с. 92-95).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2015 року у справі № 344/17924/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_4 до виконавчого комітету Івано-Франківської міськради, треті особи: ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_10, про зобов'язання видати ордер на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено (т. 1 а. с. 161-103).

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що місце проживання сім'ї ОСОБА_4 у складі чотирьох осіб (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7) зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2. Фактично сім'я ОСОБА_4 проживає в жилому приміщенні-квартирі № 31 (до реконструкції гуртожитку згідно з рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22 червня 2004 року № 221 в житловий будинок - квартира № 57).

Під час виконання зазначеного вище рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2010 року вимогою державного виконавця від 06 лютого 2015 року № 1772 зобов'язано ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 житловими кімнатами на дев'ятому поверсі гуртожитку на АДРЕСА_1, які внаслідок проведеної реконструкції складають цілісну квартиру № 31 шляхом звернення ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» в триденний термін з моменту отримання цієї вимоги до суду з позовом про виселення сім'ї ОСОБА_4 із зазначеної квартири (т. 1 а. с. 4).

Відповідно до частини першої статті 57 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Встановивши, що у відповідачів відсутній ордер для вселення в спірне жиле приміщення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у них підстав для проживання в цьому приміщенні та про необхідність виселення їх з нього.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, урахував вимоги наведеної норми Закону та задовольнив позов ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» в частині надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення в тому ж будинку, де розташоване спірне жиле приміщення.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з жилого приміщення з наданням іншого жилого приміщення як боржник у виконавчому провадженні. Позов подано з метою забезпечення виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2010 року.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, та надав їм юридичну оцінку.

Скасування апеляційним судом рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» унеможливлює виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2010 року, що набрало законної сили.

Однак зазначених обставин справи та положень Конституції України про обов'язковість судових рішень та їх виконання апеляційний суд не врахував та дійшов передчасного та помилкового висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» і скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому на підставі статті 413 ЦПК України його необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року скасувати.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П.Штелик