П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа №566/517/13-ц

Провадження №22-ц/787/998/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Бандура А.П.

Рішення суду першої інстанції ухвалене повним текстом

в смт. Млинів Рівненської області 14.05.2013 р. (час не зазначено)

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (присутня);

відповідач - Підлозецька сільська рада Млинівського району (представник відсутній);

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3;

представники учасників справи: позивача (відсутній);

відповідача (відсутній),

особи, яка не брала участі у справі, - адвокат ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_4 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 14 травня 2013 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року в суд звернулася ОСОБА_5 з позовом до Підлозківської сільської ради Млинівського району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті баби. Позов мотивовано тим, що після відкриття спадщини в нотаріальному порядку отримати відповідне свідоцтво не мав можливості через відсутність правовстановлюючих документів. Щодо решти спадкоємців, то вони відмовилися від спадщини на її користь.

Рішенням Млинівського районного суду від 14 травня 2013 року позов задоволено і визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок загальною площею приміщень 69 кв.м з надвірними будівлями в АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті баби ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки позивач є єдиним спадкоємцем у порядку спадкування за законом після смерті своєї баби. Щодо спадкування в позасудовому порядку, то ця можливість ним вичерпана, адже нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3, який не брав участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та обов'язки, разом зі своїм представником - адвокатом ОСОБА_4 зазначали про його незаконність та необґрунтованість. Вважали, що суд допустився помилки у визнанні права на спадщину за позивачем. Так, ОСОБА_3 проживав разом зі спадкодавцем понад тридцять років, в т.ч. і на час її смерті. Оскільки господарство відносилося до суспільної групи колгоспного двору, тому він набув право на частину спірного будинку як член колгоспного двору.

На їхню думку, оскаржуване рішення ухвалено без повного та всебічного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи. Зокрема, не витребувано спадкову справу або хоча би докази із Підлозцівської сільської ради про осіб, які проживали на час відкриття спадщини в будинку; не перевірено належним чином фотокопію свідоцтва про право на спадщину за заповітом та сам заповіт; необґрунтованими є заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відмову від прийняття спадщини.

З огляду на наведене вважають необхідним дослідити докази, які були відсутні при розгляді справи, а саме виписку з погосподарської книги №3 від 31.07.2014 року, де вказано про право ОСОБА_8 на 1/2 частку спірного будинку; фотокопію рішення Підлозцівської сільської ради про виділення йому у власність 0, 10 га земельної ділянки з цільовим призначенням: "Присадибна ділянка"; довідку органу сільського самоврядування від 03.04.2018 року про кількість осіб, які проживали у будинку та мали право на його частину як члени колгоспного двору; довідку про склад сім'ї спадкодавця на день смерті; довідку про реєстрацією за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

Зважаючи на викладене, просять скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_4 підтримали свою апеляційну скаргу. Покликаючись на порушення речових прав особи, яка не брала участі у справі, зазначали про те, що 1/2 частка спірного будинку належить йому відповідно до його частки у суспільній групі колгоспного двору.

ОСОБА_5, заперечуючи проти апеляційної скарги, вказувала про відсутність у ОСОБА_3 будь-яких юридичних прав на частку у житловому будинку АДРЕСА_1

Підлозцівська сільська рада Млинівського району явку свого представника в судове засідання не забезпечила, мотивуючи фактом визнання позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи осіб, які подали апеляційну скаргу, колегія суддів прийшла до висновку про її часткове задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов'язки учасника справи.

Як убачається зі свідоцтва про смерть від 04.08.2009 року НОМЕР_1, що видане виконавчим комітетом Підлозцівською сільською радою, а/з №14, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, яка є матір'ю позивача (а.с. 20).

Згодом ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_10 і бабуся ОСОБА_5 - ОСОБА_6, що мешкала в с. Ставрів Млинівського району Рівненської області. Ця обставина учасниками справи не заперечується і стверджується відповідним свідоцтвом НОМЕР_4, що видане 16.01.2010 року виконавчим комітетом Підлозцівської сільської ради Млинівського району Рівненської області, а/з №14 (а.с. 6).

Згідно зі ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкодавців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

26 серпня 2010 року державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. За його положеннями, спадкоємець набула право на спадщину, яка складається із земельної ділянки в розмірі 3, 77 га, що розташована на території Підлозцівської сільської ради Млинівського району Рівненської області та належала ОСОБА_6 на підставі державного акта НОМЕР_2, виданого відповідно до рішення Підлозцівської сільської ради №154 від 29.12.2001 року і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №456 від 10.01.2002 року (а.с. 11).

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 1261, ч. 1 ст. 1266 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Продовжуючи захищати свої права на спадщину, у квітні 2013 року ОСОБА_5 пред'явила позов про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, залучивши до участі в справі як відповідача Підлозцівську сільську раду Млинівського району. Інші спадкоємці відмовилися від своїх часток у спадщині після смерті ОСОБА_6

Пред'явлення позову було зумовлене відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Пункт другий ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" передбачає можливість відмови нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин суд прийшов до правильного переконання про те, що єдиним спадкоємцем за законом прав та обов'язків спадкодавця на нерухоме майно, яке заповітом не охоплювалося, є ОСОБА_5

Між тим, право на спадкування житлового будинку АДРЕСА_1 виникло у позивача винятково в межах прав, які належали ОСОБА_6 на день відкриття спадщини.

Так, на а.с. 35 міститься довідка Підлозцівської сільської ради Млинівського району від 31.07.2014 року №129, де вказано про належність ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до по господарської книги №3, особовий рахунок НОМЕР_3.

З довідки Підлозцівської сільської ради Млинівського району від 03.04.2018 року №104/02-11 видно, що за записами у погосподарській книзі №2 за 1991-1995 роки станом на 15 квітня 1991 року в житловому будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано шість чоловік. Серед них за особовим рахунком №49: ОСОБА_6, 1930 р.н., голова домогосподарства, ОСОБА_11, 1976 р.н., її внук. За особовим рахунком №50 вказуються ОСОБА_3, 1952 р.н., голова домогосподарства, його дружина ОСОБА_10, 1953 р.н., син ОСОБА_12, 1973 р.н., дочка ОСОБА_13, 1979 р.н. (а.с. 40).

Тобто право ОСОБА_3 на 1/2 частку спірного житлового будинку виникло внаслідок витребування ним майна колишнього колгоспного двору - на чому він наполягав у засіданні апеляційного суду.

Тому апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 як член колгоспного двору набув право на частку у житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 120 ЦК Української РСР в редакції, що діяла до 16.12.1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані за спільні кошти.

Роз'ясненнями абз. другого-третього п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (з наступними змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 (v) від 25.05.1998 року) встановлено, що до правовідносин, які виникли раніше (тобто з 15 квітня 1991 року - з дня введення в дію Закону України "Про власність"), застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а.) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

б.) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних;

г.) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Той факт, що особі, яка подала апеляційну скаргу, належить частка у спірному будинку побічно стверджено і відміткою в паспорті НОМЕР_5, що виданий 12.01.2000 року Млинівським РВ УМВС України в Рівненській області, про реєстрацію місця його проживання - АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Щодо необхідності дослідження та оцінки колегією суддів наданих ОСОБА_3 доказів, то вона зумовлена тим, що він не брав участі в судовому засіданні, де ухвалювалося оскаржуване рішення, а тому був позбавлений процесуального права заперечувати проти позову, надавати пояснення та подавати докази.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від його волі.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги те, що питання про права та обов'язки ОСОБА_3 дійсно вирішено оскаржуваним рішенням в 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у зазначеній частині слід скасувати, прийнявши нову постанову - про відмову в цій частині позову ОСОБА_5

Разом з тим, з вимогою апеляційної скарги про скасування оскаржуваного рішення та направлення справи до суду, який його ухвалив, для розгляду не можна погодитися. Так, положення ст. 374 ЦПК України не передбачають наявності таких повноважень у суду апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для прийняття колегією суддів нової постанови відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є прийняття судом попередньої інстанції судового рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

На підставі п. 6 ст. 3 ЦК України, ст. 120 ЦК Української РСР в редакції, що діяла до 16.12.1993 року, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, абз. другого-третього п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (з наступними змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 (v) від 25.05.1998 року), керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Млинівського районного суду від 14 травня 2013 року скасувати в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_5 відмовити в задоволенні позову у цій частині до Підлозцівської сільської ради Млинівського району Рівненської області.

В решті (в частині визнання права власності на іншу 1/2 частку житлового будинку) рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанвои складено: 28.08.2018 р. о. 14 год. 40 хв.

Головуючий:

Судді: