Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 357/5980/16-ц

провадження № 61-22405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі судді Цуранова А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 15 вересня 2001 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на те, що спірна квартира придбана, хоча і під час перебування сторін у шлюбі, однак переважно за його грошові кошти, ОСОБА_1 просив поділити вказану квартиру, виділивши йому 91/100 частини квартири, а відповідачу - 9/100.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказувала, що спірна квартира як об'єкт права спільної сумісної власності підлягає поділу з виділенням кожній стороні по 1/2 її частини.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 91/100 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частка в розмірі 82/100 спірної квартири є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбана у тому числі за 45 000 грн, які є особистими грошовими коштами позивача, інша частка квартири розміром 18/100 є спільною сумісною власністю подружжя. Частка кожної із сторін у спільній сумісній власності подружжя становить по 9/100, тобто половину від спільної частки подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року залишене без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні цієї справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами та застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені без з'ясування та врахування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судами не досліджено дійсної вартості спірної квартири, а також заявлені доводи про розмір внесеної нею суми для купівлі квартири. Апеляційним судом у мотивувальній частині рішення помилково зазначено вартість спірної квартири в еквіваленті іноземної валюти - долар США. Також судами не враховано, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2016 року ухвалено стягувати з позивача на її користь на утримання спільної дитини 1/4 частини доходу позивача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що недостатньо для всебічного та гармонійного розвитку дитини. Судами проігноровано вимоги статей 61, 62 СК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вказав, що зазначення у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали вартості спірної квартири у доларах США свідчить про допущення апеляційним судом описки, яка по своїй суті не впливає на зміст ухвали та не може бути підставою для її скасування з огляду на вимоги статті 337 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 вересня 2001 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб.

16 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Враховуючи приписи пункту 2 частини першої статті 57 СК України продана квартира належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 17 жовтня 2002 року. Вартість квартири визначено у розмірі 45 000 грн (пункту 2.1).

У цей же самий день ним придбана квартира АДРЕСА_1.

Указані правочини від 16 вересня 2016 року зареєстровані об 11 год. 13 хв. та, відповідно, о 12 год. 03 хв., що підтверджується копіями витягів з державного реєстру правочинів, сформованого державним реєстратором Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О. А. (а. с. 43, 8 (зворот)

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_1, з другої сторони, квартиру АДРЕСА_1, останній придбав за 55 000 грн (пункт 2.1 договору).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Частиною сьомою статті 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, набуте особою під час перебування у шлюбі, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо особою, яка ініціює питання про його поділ, не буде доведено, зокрема, факт придбання такого майна за особисті кошти.

Таким чином, обов'язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б спростували належність спірного майна подружжю, покладено на особу, яка не згодна з таким правовим режимом перебування майна у власності, як спільна сумісна власність.

Надані позивачем суду докази вказують, що придбання 16 вересня 2011 року сторонами спірної квартири вартістю 55 000 грн могло бути здійснено у тому числі і за грошові кошти у розмірі 45 000 грн, які належали особисто ОСОБА_1, оскільки 16 вересня 2011 року ним отримані від продажу подарованої йому ОСОБА_8 (його матір'ю) квартири АДРЕСА_2.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не досліджено дійсної вартості спірної квартири, спростовуються наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року, та не мають правового значення, оскільки під час вирішення цього спору вирішувалося питання про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, шляхом визначення його ідеальних часток.

Також необґрунтованими є аргументи заявника про неврахування судами розміру аліментів, які сплачує ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на їхнього сина - ОСОБА_9 Відомостей про те, що позивач ухиляється від сплати аліментів відповідачем, суду не надано.

Визначений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2016 року розмір аліментів на ОСОБА_9 може бути переглянутий залежно від наявності обставин, визначених у статті 192 СК України, а питання участі позивача в додаткових витратах на дитину врегульоване статтею 193 СК України.

Також не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги щодо необхідності збільшення частини спірного майна відповідача з огляду на збільшення вартості квартири за рахунок виконаних ремонтних робіт, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Зазначення у мотивувальній частині рішення апеляційного суду вартості квартири у іноземній валюті - долар США, не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки може бути виправлено ухвалою про виправлення описки.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій розписки ОСОБА_2 про отримання нею від ОСОБА_10 5 000 доларів США не спростовують встановлених у справі обставин щодо внесення позивачем особистих грошових коштів у розмірі 45 000 грн.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк