Справа № 640/7478/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2018 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Губської Я.В.
при секретарі Балан Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.05.2017 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду.
25.05.2017 року згідно ухвали суду було задоволено клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, який ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.10.2017 року був скасований.
Позивач зазначив, що згідно відомостей, які містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру, загальною площею 54,2 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., 12.12.2006 року було зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 17.11.2006 року, виданого Київською районною радою м. Харкова. Згідно актового запису про смерть №4306 від 17.03.2016 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_5, який проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, помер 18.01.2016 року. 3 відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть, вбачається, що паспорт померлого не зданий. В день смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за його останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, в якій він був зареєстрований та проживав один, що підтверджується довідкою ОЖК «Дом-сервіс» від 18.02.2016 року. В своєму позові позивач пояснив, що з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 02.02.2017 року, наданих Третьою Харківською державною нотаріальною конторою щодо ОСОБА_5, вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів. Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 25.02.2016 року посвідчено договір купівлі-продажу №927, за змістом якого ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 03.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, продав зазначену квартиру ОСОБА_2
На підставі цього договору приватним нотаріусом 25.02.2016 року було прийнято рішення з індексним №28441964 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на дану квартиру (номер запису про право власності 13429036). У подальшому, за договором від 01.03.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (реєстровий №403), ОСОБА_2 продав зазначену квартиру ОСОБА_3 згідно пункту 4 договору за 330000 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 01.03.2016 року було прийнято рішення з індексним №28535436 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (номер запису про право власності 13508990). В своїй позовній заяві позивач також вказав, що згідно ч.4 ст.25, п. 11 ч.1 ст.346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності ОСОБА_5 припинилися у момент його смерті (18.01.2016 року), то на час нотаріального посвідчення довіреності від 03.02.2016 року та договору від 25.02.2016 року він не був здатний мати та здійснювати цивільні права та обов'язки, у тому числі цивільні права продавця належної йому за життя квартири. За таких обставин, позивач вважає, що укладення згаданих договорів від 25.02.2016 року та 01.03.2016 року здійснено всупереч вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. А з огляду на спрямованість довіреності від 03.02.2016 року та договорів від 25.02.2016 року і 01.03.2016 року на незаконне заволодіння квартирою №216 по вул. Ужвій Наталії, 72 у м. Харкові, вказані правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто нікчемними в силу ч.ч. 1-2 ст.228 ЦК України. Крім того, позивач зазначив, що Харківська міська рада, якій належить спірна квартира в силу відумерлості спадщини, не була стороною спірних правочинів, у зв'язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. За таких обставин, прокурор змушений був звернутися з даним позовом до суду з метою захисту інтересів держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
В судовому засіданні представник позивача - керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, в останнє судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься заява, в якій він просив розглянути справу без його участі на підставі доказів, наявних у даній справи.
Представник Харківської міської ради в судове засідання не зявився, подав до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та зазначив, що звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. У зв'язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав до суду заперечення на позовну заяву в письмовому вигляді, в яких з позовними вимогами прокуратури категорично не погодився, оскільки відсутні докази дати смерті ОСОБА_5 саме 18.01.2016 року, якщо актовий запис про його смерть датується 17.03.2016 року. Крім того, зазначив, що згідно довідки від 25.04.2017 року вих. №04-05-20/2632-17 вбачається, що ОСОБА_5 знято з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 та на даний час відсутні особи зареєстровані за цією адресою. Також, відповідач ОСОБА_3 в своїх запереченнях, наданих до суду пояснив, що згідно договору від 01.03.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7В.(реєстровий №403). ОСОБА_2 продав йому вищевказану квартиру згідно пункту 4 договору за 330000 грн., та на підставі цього договору приватним нотаріусом 01.03.2016 року прийнято рішення з індексним № 28535436 про державну реєстрацію за ним спірної квартири. Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що в будь-якому випадку він є добросовісним набувачем цієї квартири, доки зворотне не буде встановлено судом. А також, зазначив, що перебування спірної квартири у його володінні не порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, а тому вимоги, покладені в даному позові суперечать нормам чинного законодавства. Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що на теперішній час право власності на спірну квартиру ніким не оспорено, реєстрація права власності не скасована, вказаний договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув право власності, в судовому порядку недійсним визнано не було, а правові підстави вважати цей договір нікчемним відсутні, даних про скоєння будь-якою особою правопорушення щодо оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири немає. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, свої клопотання про витребування доказів та про залишення позовної заяви без розгляду від 20.09.2017 року не підтримав та просив їх не розглядати, в останнє судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та просив відмовити в задоволенні даного позову у повному обсязі.
Інші відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи судовими повістками та оголошеннями на веб-сайті Судової влади України, причини своєї неявки суду не повідомили, ніяких заяв та клопотань не надавали.
З врахуванням вимог ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності не з*явившихся сторін на підставі доказів наданих сторонами, та за відсутності будь-яких клопотань про неможливість розгляду справи у відсутності учасників та за відсутності клопотань про витребування будь-яких доказів по справі.
Суд, заслухавши учасників процесу, які були присутні в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
Відповідно до п.2 ст.121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно ч.2 ст.45 ЦПК України ( в ред. на момент подання позову) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, подає, зокрема, позовну заяву.
Повноваження прокурора звертатися до суду з позовною заявою під час здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено п.1 ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».
За змістом ч.3 вказаної статті Закону підставою представництва в суді законних інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб*єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно п.9 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
На підставі вказаного, керівник прокуратури правомірно звернувся з даним позовом до суду.
Також, вимогами ч. 3 ст. 56 ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Під час розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала з 12.12.2006 року на праві приватної власності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі свідоцтва про право власності від 17.11.2006 року, виданого виконкомом Київської районної ради м. Харкова, що підтверджується записами з Реєстру прав власності на нерухоме майно та ніким не оспорюється.
Згідно представлених до суду відомостей, а саме актового запису про смерть № 4306 від 17.03.2016 року (а.с. 19-20) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер 18 січня 2016 року. В цьому актовому запису також вказано, що місце проживання померлої особи: АДРЕСА_2, документ, що підтверджує факт смерті: лікарське свідоцтво про смерть № 262-Дм/16 від 03.03.2016 року Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи відділу судово-медичної експертизи трупів, паспорт померлого не здано.
Відповідно до вимог ч.4 ст.25, п.11 ч.1 ст.346 ЦК України цивільна правоздатність особи ОСОБА_5 припинилися у момент його смерті, тобто 18.01.2016 року.
Відповідач, заперечуючи проти факту смерті ОСОБА_5 саме 18.01.2016 року будь-якого доказу на спростування зазначеного до суду не подав, на клопотанні про витребуванні доказів не наполягав, а тому суд, відповідно до вимог ст.ст. 81-84 ЦПК України розглядає справу на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи та вважає датою смерті ОСОБА_5 18.01.2016 року, що ніким не спростовано. Також, суд зазначає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В день смерті ОСОБА_5 18.01.2016 року відкрилася спадщина за його останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, в якій він був зареєстрований та проживав один
Згідно інформаційних довідок зі спадкового реєстру (а.с. 21-22) з часу відкриття спадщини, тобто з 18.01.2016 року ніхто зі спадкоємців ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.
Однак, судом встановлено та підтверджується наданими до суду доказами, що 25.02.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчено договір купівлі-продажу №927, за змістом якого ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 03.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, продав квартиру АДРЕСА_3 І.В. На підставі цього договору приватним нотаріусом 25.02.2016 року було прийнято рішення з індексним №28441964 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на дану квартиру (номер запису про право власності 13429036).
У подальшому, за договором від 01.03.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (реєстровий №403), ОСОБА_2 продав зазначену квартиру ОСОБА_3 за 330000 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 01.03.2016 року було прийнято рішення з індексним №28535436 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (номер запису про право власності 13508990).
Звертаючись з позовом до суду керівник прокуратури вказує, що на час нотаріального посвідчення довіреності від 03.02.2016 року та договору від 25.02.2016 року ОСОБА_5, який помер 18.01.2016 року не був здатний мати та здійснювати цивільні права та обов'язки, у тому числі цивільні права продавця належної йому за життя квартири, а тому укладення цих договорів здійснено всупереч ч.1 ст. 658 ЦК України і правочини є нікчемними в розумінні ч.1-2 ст. 228 ЦК України. Крім того, за вимогами ст. 215 ЦК України оспорювані правочини є недійсними у зв*язку з недодержанням в момент їх вчинення вимог, передбачених ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 658 ЦК України, а Харківська міська рада, хоча і не є стороною правочинів, але є особою, заінтересованою у визнанні цих правочинів недійсними в розумінні ч.3 ст. 215 ЦК України.
За даними, наявними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру станом на момент розгляду справи зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2016 року.
Перебування спірної квартири у володінні відповідача ОСОБА_3 порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, оскільки квартира в силу відумерлості спадщини, належить саме Харківській міській раді, однак, остання не була стороною договору купівлі-продажу та відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, у зв*язку з чим є всі підстави для витребування майна у добросовісного набувача, а саме у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Приписами ст. 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину складають його істотні умови і волевиявлення власника на укладення даного правочину.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до висновків, які викладені в узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, тобто від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Першим правочином, за яким відчужено спірну квартиру, є договір купівлі-продажу від 25.02.2016 року, укладений між ОСОБА_1, який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 03.02.2016 року та ОСОБА_2
Суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання довіреності від 03.02.2016 року недійсною, оскільки діючим цивільним законодавством передбачено визнання недійсними угод, а визнання недійсною довіреність нормами цивільного законодавства не передбачено. Однак, суд зазначає, що дана довіреність від 03.02.2016 року є нікчемною, оскільки вчинена після смерті ОСОБА_5 та порушує публічний порядок.
На момент нотаріального посвідчення довіреності від його імені 03.02.2016 року та договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2016 року ОСОБА_5 не був здатний мати та здійснювати цивільні права та обов*язки продавця належної йому за життя квартири АДРЕСА_4.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Приписами ст. 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину складають його істотні умови і волевиявлення власника на укладення даного правочину.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до висновків, які викладені в узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, тобто від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача в тому числі у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, враховуючи, що спірна квартира вибула поза волею Харківської міської ради, у звязку з чим є підстави, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.
Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Останнім набувачем квартири згідно договору дарування від 01.03.2016 є ОСОБА_3, право власності якої на спірне майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.03.2016. Отже саме у ОСОБА_3 як теперішнього володільця необхідно витребувати квартиру.
Таким чином, перебування спірної квартири у володінні ОСОБА_3 порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
Враховуючи вище викладене, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась 18.01.2016 після смерті ОСОБА_5 та складається з квартири АДРЕСА_5, та визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради.
В силу ч.2 ст.1220 ЦК України, в день смерті ОСОБА_5 18.01.2016 року відкрилася спадщина за його останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч.1 ст.1221 ЦК України), в якій він був зареєстрований та проживав.
За змістом ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
В силу ч.3 ст.1272 ЦК України: якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Положеннями ст.1277 ЦК України передбачено, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов*язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 (справа № 6-1цс15).
Враховуючи, що Харківська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів дарування, згоду на відчуження майна не надавала, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту. Дана обставина підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі № 6-1цс15.
Застосування вказаного способу захисту порушених узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі № 6-619цс15.
Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України.
Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.
При цьому, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст.8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом.
Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за відповідачем, що, в свою чергу, зумовлює спір про право власності.
У звязку з цим, вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, заявлена у поєднанні з вимогою про визнання права власності на згадану квартиру за позивачем, підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.
Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.
Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.
У звязку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.І ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.
Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.
На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та визнання недійсними правочинів, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, від 25.02.2016 року, від 01.03.2016 року та визнання відумерлою спадщину, яка відкрилась 18.01.2016 після смерті ОСОБА_5, визнання права власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, витребування цієї квартири від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.
Посилання представника відповідача на неможливість витребування спірної квартири у добросовісного набувача спростовується висновками, які викладені в рішенні суду та вимогами чинного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню понесені с удові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задовольнити частково.
Визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений 25.02.2016 року між ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 03.02.2016 року, реєстр № 108 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 927.
Визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений 01.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В*ячеславом Юрійовичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 403.
Визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась 18.01.2016 після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що складається з квартири АДРЕСА_6, визнати право власності на вказану квартиру, загальною площею 54,2 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради.
Витребувати квартиру АДРЕСА_6, від добросовісного набувача ОСОБА_3 В*ячеслава Юрійовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Харківської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя