АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1496/18 Справа № 2-2957/06 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року у справі за скаргою скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, -

в с т а н о в и л а:

27 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_5, в якій просив: Визнати бездіяльність державного виконавця Погорілого Р.С. у питаннях виконання обовязку доведення постанови про відновлення виконавчого провадження до стягувача та у виконання обовязку щодо виконання судового рішення від 30.08.2008 року незадовільною; Зобовязати державного виконавця направити стягувачу копію постанови про відновлення виконавчого провадження № 25829695, на виконання вимог ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» протягом 10 днів з дня оголошення рішення по цій справі, в спосіб, що забезпечує її обовязкове доведення до стягувача і буде мати належне підтвердження в матеріалах справи виконавчого провадження; Зобовязати державного виконавця виконати судове рішення від 30.07.2008 року у двомісячний строк з дня проголошення судового рішення по цій скарзі, а у разі, якщо відсутні поважні причини невиконання судового рішення, у звязку з недотриманням державним виконавцем встановленого строку виконання за ч.2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», з дати відновлення виконавчого провадження; Винести окрему ухвалу на адресу вищого органу ДВС та правоохоронних органів через існування ознак кримінального правопорушення за ст. 382 КК України (а.с.1-6).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, - залишено без задоволення (а.с.72-77).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову, задовольнивши вимоги скарги (а.с.80-86).

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що рішення суду прийнято з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Зокрема, зазначив, що судом не дотримано строк розгляду скарги; Судом порушено вимоги ст. 137 ЦПК України щодо порядку і способу витребування доказів; Судом застосовано неналежний Закон України «Про виконавче провадження» №1404-2016, замість застосування належного Закону України «Про виконавче провадження» №606-1999;

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив із її необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2008 року 194-го понтонно-мостового загіну Державної спеціальної служби транспорту зобовязаний провести ремонт житлового та нежитлового приміщення, а також заміну санітарно-технічного обладнання, системи опалення та водопостачання труб квартири АДРЕСА_1 та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги.

01 лютого 2017 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7, відновлене виконавче провадження № 25829695 (а.с. 59).

Виконавчий лист направлений до ДВС 13.06.2017 року (а.с. 56).

Суд першої інстанції зазначив, що питання про доведення державним виконавцем до відома сторін про наявність винесеної постанови про відновлення виконавчого провадження є загальнодоступними, постанова про відновлення виконавчого провадження оприлюднена в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень. ОСОБА_4 в ході розгляду цієї скарги надав суду інформацію про виконавче провадження, актуальну станом на 10.10.2017 року, у своїй скарзі скаржник посилається на те, що про наявність винесеної постанови про відновлення виконавчого провадження йому стало відомо 17 лютого 2017 року в судовому засідання під час розгляду іншої справи, а згодом ця інформація знайшла своє відображення у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень. Будучи стороною у справі, по якій скасована постанова про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2015 року, а також отримавши 17.02.2017 року інформацію про наявність постанови про відновлення виконавчого провадження, стягував у виконавчому провадження звертається до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця лише 27.07.2017 року, однак при цьому не зазначає точної дати, коли йому стало відомо про наявність винесеної постанови із загальнодоступних джерел отримання такої інформації.

Копію постанови про відновлення виконавчого провадження також було вручено державним виконавцем стягувачу в ході судового розгляду цієї скарги, а саме 02.10.2017 року (а.с. 58).

Вирішуючи питання по суті заявленої скарги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року набрав чинності 05 жовтня 2016 року ( ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону). До 04 жовтня 2016 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 № 606-XIV із змінами та доповненнями.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (до 05.10.2016 діяла редакція Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (зі змінами)).

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Згідно із п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Оскільки поняття "завершення виконавчого провадження" не визначено в Законі України "Про виконавче провадження" ні в редакції від 21.04.1999 № 606-XIV, ні від 02.06.2016 № 1404-VIII, здійснивши аналіз вказаного Закону (в обох редакціях), суд прийшов до висновку, що завершенням виконавчого провадження є такі дії державного виконавця (винесення органом ДВС відповідної постанови) якими припиняється можливість вчинення ним дій у даному виконавчому провадженні.

У зв'язку із тим, що на момент відновлення виконавчого провадження №.02.2017, виконавчий лист №2-2957/06 виданий 23.11.2009 не виконувався ВДВС, попереднє виконавче провадження було завершене, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що державний виконавець правомірно керувався Законом України "Про виконавче провадження" в редакції від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Аналогічні висновки суду містяться в постанові Вищого господарського суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 914/1220/14, на яку також посилається скаржник, проте тлумачить її на власний вигідний для себе розсуд.

У звязку з чим, доводи апеляційної скарги, що суд застосував закон, який не підлягав застосуванню є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент відновлення виконавчого провадження, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

В порядку ст. 383 ЦПК України, до суду може бути оскаржена бездіяльність державного виконавця, яка призвела до порушення прав та свобод сторони виконавчого провадження.

Стягувачем не наведено достатніх даних про те, що бездіяльність державного виконавця щодо не доведення до відома постанови про відновлення виконавчого провадження в спосіб, на якому наполягає сам стягувач, тобто у відповідності до вимог ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла до 05 жовтня 2016 року, призвела до порушення права чи свободи заявника, який оскаржує бездіяльність.

Щодо бездіяльності державного виконавця в частині невиконання обовязків з примусового виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2008 року.

Після поновлення виконавчого провадження, а саме 10 березня 2017 року, боржника було зобовязано виконати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. 57).

Сторонами не заперечувалося, що частково рішення суду виконане, після поновлення виконавчого провадження рішення суду в повному обсязі не виконане.

Однак ті заходи, які ОСОБА_4 вважає обовязковому здійсненню державним виконавцем в рамках даного виконавчого провадження, в тому числі визначення та залучення спеціалізованої організації задля розробки і узгодження проекту системи опалення у квартирі стягувача, визначення вартості робіт з виконання судового рішення зі складенням кошторису витрат на проведення робіт, що повязані з виконанням зобовязання у судовому рішенні, визначення та залучення субєкта господарювання для виконання робіт, витребування належного фінансування на заміну системи опалення та проведення інших робіт у квартирі, витребування відомостей про доходи і майновий стан боржника, застосування обмежувальних заходів до керівника боржника, судом не можуть бути розцінені, як такі, що є обовязком державного виконавця при проведенні виконавчих дій.

Така позиція боржника є способом самостійного тлумачення рішення з урахуванням його розяснень, викладених у відповідній ухвалі Апеляційним судом Дніпропетровської області, заміну системи опалення боржник інтерпретує, як встановлення нової системи опалення, спеціальні властивості якої за своїм формулюванням та змістом не визначені судовим рішенням.

В свою чергу, державний виконавець, який зобовязує боржника виконати рішення, в тому числі в частині заміни системи опалення та проведення ремонту житлових та не житлових приміщень, позбавлений можливості вжити заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», на яких наполягає ОСОБА_4, оскільки за своїм змістом рішення суду не містить формулювання встановлення іншої системи опалення в окремо визначеній квартирі, ніж та, яка була встановлена на момент винесення рішення судом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було всебічно досліджено обставини справи, правовідносини, що склалися між сторонами та їм надана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги, що судом порушено норми процесуального права, зокрема в частині витребування доказів та строків розгляду скарги, колегія суддів приймає до уваги, однак зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування законного рішення. Крім того, суд витребував та дослідив матеріали виконавчого провадження в судовому засіданні 23 жовтня 2017 року (а.с.65).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції своєю відмовою в задоволенні вимог про визнання бездіяльності державного виконавця у питанні виконання обовязків за ст.. 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-1999 року з примусового виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2008 року впродовж періоду з 01.0.2017 року по 20.10.2017 року, неправомірно заборонив виконувати судове рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позиція боржника є способом самостійного тлумачення рішення з урахуванням його розяснень, викладених у відповідній ухвалі Апеляційним судом Дніпропетровської області, заміну системи опалення боржник інтерпретує, як встановлення нової системи опалення, спеціальні властивості якої за своїм формулюванням та змістом не визначені судовим рішенням.

Щодо доводів апеляційної скарги про відмову у задоволенні вимог щодо окремої ухвали в порядку ст.. 211 ЦПК України на адресу правоохоронних органів та вищого органу державної виконавчої служби, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне .

Відповідно до ч. 1 ст. 211 ЦПК України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Під час розгляду однієї справи суд може винести кілька окремих ухвал, якщо вони стосуються різних питань.

Суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду та у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали. У разі, якщо сторони у справі вбачають склад правопорушення, то вони не позбавлені можливості самостійно звернутися до відповідних органів.

Пунктом 29 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 03.06.2016, на який вказує скаржник, встановлено, якщо під час розгляду скарги судом буде виявлено порушення закону, недоліки в діяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження і встановлено причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, суд має постановити окрему ухвалу (ст..211 ЦПК), що також не передбачає обовязок суду винести окрему ухвалу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням власних коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційних скарг, але не спростовують висновків суду першої інстанції.Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: