Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 264/5884/15-ц

провадження № 61-6444св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2016 року у складі судді Мирошниченка Ю. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Ігнатоля Т. Г., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір на суму 17 600 дол. США зі сплатою 12,35 % річних на строк до 04 вересня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 06 вересня 2006 року та з ОСОБА_3 05 лютого 2010 року укладено договори поруки (з кожним окремо),відповідно до яких поручителі зобов'язувалися солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Кредитпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за всіма кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між банком і фізичними особами, в тому числі за цим кредитним договором.

Позичальник не виконував узятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 171,14 дол. США, що еквівалентно 263 039,94 грн, з яких: тіло кредиту - 10 939,30 дол США; відсотки - 1 231,84 дол. США; прострочена заборгованість: за тілом кредиту - 777,72 дол. США, що в еквіваленті становить 16 807,91 грн; відсотки - 999,74 дол. США, що в еквіваленті становить 21 606,16 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило з стягнути солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 263 039,94 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 липня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2006 року в розмірі 263 039,94 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Відмовляючи в задоволенні вимог ПАТ «Дельта банк» у частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів, суд дійшов висновку, що 28 січня 2015 року позичальник ОСОБА_2 не сплатив черговий платіж, отже, з цієї дати почався перебіг визначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України строку, який закінчився 28 липня 2015 року, проте позов до позичальника та поручителів банк направив до суду 28 серпня 2015 року. Отже, договори поруки між банком та поручителями припинились.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року рішення суду першої залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, оскільки позичальник належним чином не виконував умов кредитного договору щодо вчасного погашення суми кредитної заборгованості, у нього перед банком виникла заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на корить банку вказаної кредитної заборгованості. При цьому суд вважав, що договори поруки припинені, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором строк пред'явлення кредитором до поручителів вимог про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Суди залишили поза увагою, що строк позовної давності за цими договорами поруки встановлений в межах трьох років.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 06 вересня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір про надання кредиту позичальнику у розмірі 17 600 дол. США зі сплатою 12,35 % річних на строк до 04 вересня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 06 вересня 2006 року і між банком та ОСОБА_3 05 лютого 2010 року укладено договори поруки (з кожним окремо), відповідно до яких поручителі зобов'язувалися солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним кредитним договором.

Згідно з пунктом 1.1 зазначених договорів поруки поручителі зобов'язалися солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 06 вересня 2006 року.

Відповідно до пункту 3.1 договорів поруки ці договори набирають чинності з дати їх підписання сторонами і діють до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором та всіма додатковими договорами.

Строк позовної давності за цими договорами поруки встановлено в межах трьох років (пункт 3.4).

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Кредитпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за усіма кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між банком та фізичними особами, в тому числі за цим кредитним договором.

Отже до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.

ПозичальникОСОБА_2 не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 171,14 дол. США, що еквівалентно 263 039,94 грн, з яких: тіло кредиту - 10 939,30 дол США; відсотки - 1 231,84 дол. США; прострочена заборгованість: за тілом кредиту - 777,72 дол. США, що в еквіваленті становить 16 807,91 грн; відсотки - 999,74 дол. США, що в еквіваленті становить 21 606,16 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_2 не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом, однак висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо припинення дії договорів поруки є передчасним виходячи з такого.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не врахували наведених норм матеріального права та того, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення періодичних платежів (згідно з графіком). Ураховуючи, що строк поруки не встановлено (до припинення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором), відповідальність поручителів настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Установлено, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів, із кінцевим терміном повернення кредиту 04 вересня 2026 року.

На момент пред'явлення позову до суду строк дії договору не закінчився, отже договір діє до 2026 року. Крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, остання сплата за тілом кредиту була здійснена позичальником у вересні 2014 року, а за процентами - у грудні 2014 року.

Суди зазначеного не врахували, не перевірили, чи пред'явив позивач вимоги до поручителів у межах шести місяців за кожним періодичним платежем, та чи не припинились поруки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за окремими платежами.

Крім того, необґрунтованими є висновки судів про те, що порука припинилася в цілому, враховуючи, що строк дії договору не змінено і він встановлений пунктом 1.1 кредитного договору до 04 вересня 2026 року.

Указане унеможливлює встановлення фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача, висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик