Справа №481/754/17 23.08.2018
Провадження №22-ц/784/1315/18
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. Миколаїв

справа № 481/754/17-ц

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 23 травня 2018 року, суддею Уманською О.В. в приміщенні цього ж суду (повний текст судового рішення складено 4 червня 2018 року),

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1, діючи через свого представника, звернулась з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Позивачка зазначала, що на підставі сертифікату МК № 0070329 від 10 жовтня 1997 року вона набула право власності на земельну частку (пай) площею 5,62 умовних кадастрових гектарів, що перебували в колективній власності КПСП ім. Коцюбинського Новобузького району Миколаївської області. Належний їй пай вона передала в оренду ОСОБА_2 на 15 років, передавши йому і сертифікат. ОСОБА_2 сплатив їй 600 грн. в рахунок орендної плати. Після сплину строку дії договору вона дізналась, що 4 листопада 2000 року від її імені укладено договорі дарування земельної частки на ім'я ОСОБА_3

Посилаючись на те, що не мала волевиявлення на укладення договору дарування, вважаючи його орендою, такий договір не укладала і не підписувала, а за змістом ця угода суперечить закону, ОСОБА_1 просила визнати правочин недійсним.

У листопаді 2017 року представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій зазначав, що договір дарування приховував іншу угоду - купівлю-продаж земельної частки (паю), тобто є удаваним, а остання угода є недійсною, оскільки порушувала переважне право інших членів підприємства на придбання частки позивачки.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на відсутність будь-яких правовідносин з позивачкою.

Відповідач ОСОБА_3 також позов не визнав. В судовому засіданні пояснив, що у 2000 році ОСОБА_1 мала невиконанні зобов'язання перед третіми особами, а тому за допомогу у вирішенні цього питання запропонувала подарувати йому свій земельний пай. Договір дарування підписувала особисто в присутності нотаріуса.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на те, що суд безпідставно відмовив у розгляді її додаткових вимог; порушив норми процесуального права та невірно застосував норми матеріального права; не дав оцінку або невірно оцінив такі обставини, як відплатність договору, бажання приховати іншу угоду, порушення прав неповнолітніх, факт обману, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості відповідачів та інше. Не дана судом оцінка і суперечностям у поясненнях відповідачів, їх невідповідності іншим доказам, а також невідповідності вимогам закону копії договору дарування.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, справу розглянуто в режимі відеоконференції за участю представників сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає лише частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що уточненою позовної заявою від 28 листопада 2017 року позивачкою змінені підстави позову, а оскільки така зміна здійснена поза меж, встановлених статтею 49 ЦПК, справа розглядається в межах позовних вимог, заявлених у липні 2017 року. При цьому відмовляючи у задоволенні позову, суд вважав недоведеним факт укладення договору дарування внаслідок обману, а також факт порушенням порядку посвідчення правочинів нотаріусом.

Проте не з усіма висновками можна погодитись.

Так, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК), суд розглядає справу не інакше ніж за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, та в межах заявлених нею вимог.

Зміна підстав та предмету позову є процесуальним правом позивача, яке має бути реалізоване до закінчення підготовчого засідання (стаття 49 ЦПК). За процесуальними нормами, що діяли до 15 грудня 2017 року, таке право обмежувалось початком розгляду справи судом по суті (стаття 31 ЦПК).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка опосередковується спірними правовідносинами.

Підставу позову складають обставини (юридичні факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому підстави позову не можна ототожнювати з нормами права, на які посилається позивач. Норми права виступають лише базою, з якої визначається сукупність належних фактичних обставин та визначаються судом незалежно від посилань позивача.

З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві, поданій представником позивачки у липні 2017 року, підставами позову зазначені такі, зокрема, обставини: ОСОБА_1 не мала намірів продавати земельний пай; вважала, що передає його в оренду та отримала грошові кошти; до нотаріальної контори не ходила та договір дарування не підписувала; правочин не відповідає вимогам закону, бо відчуження проведено з порушенням переважного права інших осіб, а земля перебувала у колективній власності без виділення частики (паю) позивачки в натурі.

Отже, предметом та підставами цього позову є правовідносини з укладення правочину, які не відповідають вимогам закону через порушення установленого законом порядку його укладення (без волевиявлення та підпису дарувальника, з порушенням переважного права на придбання паю іншими особами та без виділення ділянки позивачки в натурі).

Такі підстави відповідають диспозиціям статей 48 ЦК УРСР та статті 114 ЗК 1990 року, які діяли станом на час укладення оспорюваного правочину.

В уточненій позовній заяві від 28 листопада 2017 року (а.с.98) представник позивача додатково зазначив підставою недійсності правочину його удаваний характер, а саме фактичне укладення договору купівлі-продажу, прихованого даруванням.

Такі підстави відповідають диспозиції частини 2 статті 58 ЦК УРСР щодо наслідків удаваних угод. Водночас автор підтримав і первісні підстави (відсутність волевиявлення на укладення договору дарування та порушення переважного права інших осіб при відчуженні земельної частки).

Позовна заява від 28 листопада 2017 року подана до суду на стадії судового розгляду.

Отже суд першої інстанції вірно виходив з того, що вимоги з підстав, передбачених статтею 58 УЦ УРСР, пред'явлено з порушенням правил статті 49 ЦПК (частина 2 статті 31 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) після початку розгляду справи по суті, та відмовив у її розгляді.

До того ж за змістом ці підстави (сторони, укладаючи договорі дарування, приховали договір купівлі-продажу) та інші (позивачка не укладала ніякого письмового договору з нотаріальним посвідченням) є взаємовиключними.

Разом з тим, відмовивши у розгляді позову, заявленому 28 листопада 2017 року, суд першої інстанції не дав оцінку всім тим підставам, які зазначені у первісному позові, а саме порушення порядку відчуження земельних часток (паїв) без дотримання переважного права інших членів та без виділення паїв в натурі. Водночас, оцінюючи наявність обману при укладенні договору дарування (стаття 57 ЦК УРСР), суд першої інстанції вийшов за межі первісного позову.

Таким чином, судове рішення не відповідає вимогам статей 263,265 ЦПК, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право на земельну частку (май) розміром 6,46 га умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває у колективній власності КПСП ім.Коцюбинського (м.Новий Буг Миколаївської області). Видано сертифікат МК № 0070329 від 10 жовтня 1997 року (а.с. 42).

4 листопада 2000 року від імені ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної частки (паю) на ім'я ОСОБА_3, який посвідчено завідуючою Новобузькою нотаріальною конторою Паліюк Л.М. та зареєстровано у реєстрі за № 2109 (а.с. 40).

Зміст, форма та інші вимоги до договору дарування передбачені статтями 243-244 ЦК УРСР.

Виходячи з положень статті 48 ЦК УРСР угода визначається недійсною при невідповідності її закону, іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами та організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків у випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені правила визнання угод недійсними (статті 45-47,49-58 ЦК) (пункт 5 Постанови Пленуму ВСУ №3 віл 26 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

Відповідно до статті 114 ЗК 1990 року купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.

Наполягаючи на недійсності договору дарування, ОСОБА_1, насамперед, посилалась на відсутність її волевиявлення на укладення договору дарування та відсутність її свідомого підпису у такій угоді, зазначаючи порушення статей 41,44 ЦК УРСР.

Проте, будь-яких доказів того, що 4 листопада 2000 року ОСОБА_1 підписувала лише чистий аркуш паперу (а не договір), а нотаріус посвідчив договір у її відсутності, матеріали справи не містять.

До того ж, нотаріально посвідчуваний договір складається на спеціальних бланках, а не чистих аркушах паперу (пункт 2-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусам України, затвердженої наказом МЮУ №18/5 від 14 червня 1994 року), а його екземпляри містять не тільки підпис, але й власноручне прізвище, ім'я та по-батькові позивачки.

Внесення цих відомостей власноручно, ОСОБА_1 не оспорювала.

Екземпляр договору дарування земельної частки (паю), виданий обдарованому, здається при отриманні ним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Клопотань про витребування та дослідження екземпляра договору, який знаходиться на зберіганні в державному нотаріальному архіві Миколаївської області, позивачка та її представник не заявляли.

Показання свідків, допитаних судом першої інстанції, не доводять факт не укладення договору дарування.

Не узгоджується з доводами позивачки щодо відсутності наміру на відчуження паю і подальша її поведінка. У період з 2000 року до 2015 року жодних вимог до відповідачів, в тому числі і щодо сплати орендної плати, вона не заявляла.

Таким чином, погоджуючись з висновком суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів вважає недоведеною таку підставу недійсності правочину, як відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору дарування від 4 листопада 2000 року та недотримання передбаченої законом форми договору ( статті 41, 44 ЦК УРСР).

Іншою підставою недійсності правочину позивачем зазначено порушення пункту 1 Указу Президента України від 21 квітня 1998 року «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», яким встановлено переважне право членів колективних сільськогосподарських підприємств на придбання права на земельну частку (пай).

Проте за змістом цього положення переважне право набувається в разі відчуження права шляхом купівлі-продажу, а договір, який оспорюється позивачкою, є договором дарування.

Крім того, інформації про бажання придбати право на земельну частку (пай) членами КПСП ім.Коцюбинського станом на листопад 2000 року справа не містить.

Не вбачається судом і порушень вимог статей 28, 29 ЗК при укладенні договору дарування, на що посилається позивачка.

Правила цих норм регулюють правовідносини щодо права власності на земельну ділянку та не перешкоджають передачі права власності на земельну частку(пай).

Право на земельну частку (пай) як об'єкт купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування тощо передбачено Указом Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року та іншими нормативними актами у сфері земельних правовідносин.

Мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення та права на земельні частки (паї) у таких ділянках запроваджене пунктом 15 Перехідних положень ЗК України та введено в дію з 1 січня 2002 року.

Таким чином, порушень норм земельного законодавства, а саме Указу Президента України від 21 квітня 1998 року та статей 28,29 ЗК 1990 року, на що посилалась позивачка як підставу позову, колегія суддів не вбачає.

Недоведеність позивачкою порушень установленого порядку придбання або відчуження земельних ділянок (стаття 114 ЗК 1990 року) та невідповідності правочину вимогам закону (стаття 48 ЦК УРСР) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що суд не дав оцінку таким обставинам, як відплатність договору, бажання приховати іншу угоду, порушення прав неповнолітніх, факт обману, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості відповідачів, невідповідність копії договору та інше не мають правового значення, оскільки ці обставини виходять за межі підстав заявленого та розглянутого судом позову.

Не мають правового значення і суперечності в поясненнях відповідача та свідка ОСОБА_6 Ці пояснення, а тим більш щодо обставин, які мали місце більш сімнадцяти років тому, можуть стосуватись лише причин укладення угоди, а не мети, умов та порядку вчинення правочину, що впливає на дійсність угоди.

Інші доводи апелянта пов'язані з невірним тлумаченням норм матеріального та процесуального права, а також розумінням предмету доказування та меж судового розгляду.

Таких підстав, які б доводили позовні вимоги, апеляційна скарга не містить.

Керуючись статтями 374, 376 , 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови складено 27 серпня 2018 року.