Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 203/1788/15-ц

провадження № 61-6890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ВасиленкоВалерій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року у складі судді Колесніченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року у складі колегії суддів: Козлова С. П., Болтунової Л. М., Петренко І. О.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенка В. М. про стягнення матеріальної шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та її синам: ОСОБА_6 та неповнолітньому на той час ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року.

29 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В. М. посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири між продавцями: ОСОБА_5, ОСОБА_3, від імені яких за дорученням від 26 жовтня 2001 року діяв ОСОБА_7, ОСОБА_6, від імені якого на підставі доручення діяв ОСОБА_8, та покупцем ОСОБА_9

При оформленні вказаного договору купівлі-продажу квартири нотаріусу було надано рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 листопада 2001 року № 301/29 про надання ОСОБА_5 згоди на продаж спірної квартири від імені неповнолітнього ОСОБА_3, проте таке рішення фактично не приймалося, а інше рішення виконавчого комітету про надання згоди ОСОБА_5 на продаж цієї квартири від 21 грудня 2001 року було скасоване рішенням Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 06 серпня 2004 року за протестом прокурора, як таке, що прийняте на підставі підроблених документів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2014 року, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенко В. М., про стягнення вартості квартири.

Зазначає, що з вини відповідача - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенка В. М., який при вчиненні нотаріальних дій порушив вимоги статей 5, 7, 54, 55 Закону України «Про нотаріат», він позбавлений єдиного житла - квартири АДРЕСА_1, та можливості отримати за нього кошти в розмірі вартості 1/3 його частини, яка складає 64 207,00 грн.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просив стягнути з приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенка В. М. на свою користь матеріальну шкоду в розмірі вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, яка складає 64 207,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача при посвідченні договору купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року незаконними не визнані, відповідні вимоги позивачем не заявлялися, а зазначена угода визнана судом недійсною з підстав недодержання вимог статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», а саме: надання нотаріусу рішення виконкому про дозвіл на продаж квартири, яке насправді не приймалося, а не з підстав укладення угоди неповнолітньою особою, недієздатною чи особою, яку нотаріусом не встановлено. При цьому преюдиційними судовими рішеннями встановлено, що продавці ОСОБА_5 від свого імені та від мені неповнолітнього ОСОБА_3, а також ОСОБА_6 кошти у розмірі ринкової вартості квартири у сумі 30 210,00 грн отримали, довіреності від 29 травня та 26 жовтня 2001 року, посвідчені відповідачем, на підставі яких укладалася спірна угода, недійсними не визнані і протягом строку їх дії не скасовані, а тому відсутня вина нотаріуса у заподіянні шкоди позивачу.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження вини відповідача у спричиненні позивачу будь-якої матеріальної шкоди і наявності підстав для її стягнення.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що дії відповідача при посвідченні спірного договору купівлі-продажу є незаконними, з його вини він втратив єдине житло, а тому з нього необхідно стягнути суму завданої йому матеріальної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та її синам: ОСОБА_6 та неповнолітньому на той час ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року.

29 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В. М. посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири між продавцями ОСОБА_5, ОСОБА_3, від імені яких за дорученням від 26 жовтня 2001 року, діяв ОСОБА_7, ОСОБА_6, від імені якого на підставі доручення діяв ОСОБА_8, та покупцем ОСОБА_9

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2008 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29 листопада 2001 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, а також договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 10 січня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2001 року визначено, що при його оформленні в нотаріальній конторі було надано рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 16 листопада 2001 року про надання згоди на продаж квартири від імені неповнолітнього ОСОБА_3, яке фактично не приймалося. Аналогічне рішення виконкому про надання згоди на продаж квартири від 21 грудня 2001 року № 336/19 було скасовано рішенням Красногвардійської районної в м. Дніпропетровську ради ХХІV скликання Х сесії від 06 серпня 2004 року на підставі протесту прокурора як незаконне та прийняте на підставі підроблених документів. Також, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 січня 2002 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, суд виходив з того, що квартира вибула з володіння попереднього власника - неповнолітнього ОСОБА_3 поза його волею та з порушенням його прав.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року касаційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2008 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2001 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, та договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, скасовано, справу в цій частині направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд іншим складом суду.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року частково задоволено позов ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29 листопада 2001 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, апеляційний суд виходив з того, що права особи, що вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 48 - 50 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може мати місце лише шляхом пред'явлення позову про витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про стягнення вартості квартири. Підставою для відмови у задоволенні цього позову суд зазначив, що позивачі вже отримали кошти за належну їм квартиру в сумі 31 200,00 грн, що підтверджується розписками від 30 листопада 2001 року, складеними від імені ОСОБА_5, яка також діяла в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, та від імені ОСОБА_6 Зазначені розписки не були визнані недійсними та є чинними.

Відповідно до вимог статей 27, 28 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі. Для забезпечення відшкодування заподіяної шкоди протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 24 цього Закону, приватний нотаріус зобов'язаний укласти з органом страхування договір службового страхування або внести на спеціальний рахунок у банківську установу страхову заставу. Страхова сума або страхова застава встановлюються у розмірі стократної мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 440 ЦК УРСР шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність її заподіяння, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, наявність вини останнього в її заподіянні.

Дії відповідача при посвідченні договору купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року незаконними у встановленому законом порядку не визнані, відповідні вимоги позивачем не заявлялися, зазначена угода визнана судом недійсною відповідно до статті 48 ЦК УРСР з підстав недодержання вимог статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» у зв'язку з наданням нотаріусу рішення виконкому про дозвіл на продаж квартири, яке насправді не приймалося, а не з підстав укладення угоди неповнолітньою особою.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що позивачем не доведено наявності вини відповідача у спричиненні йому будь-якої шкоди та наявності підстав для її стягнення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги заявника про наявність законних підстав для відшкодування спричиненої йому шкоди за рахунок відповідача - не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик