Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 505/3196/14-ц

провадження № 61-17945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року в складі судді Нікітішина В. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2012 року за договором позики ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 в борг 15 200 дол. США та зобов'язалася повернути гроші з розстрочкою по 1 000 дол. США щомісяця. Своїх зобов'язань за договором позики відповідач не виконала, позику не повернула.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 15 200 дол. США як борг за договором позики; 3 % річних у розмірі 1 393,93 дол. США; відсотки від суми позики у розмірі 7 080,49 дол. США, а всього 23 674,42 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 04 березня 2016 року еквівалентно 620 506,54 грн.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року, в редакції ухвали цього ж суду від 23 серпня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у загальній сумі 588 309,34 грн, з яких: 377 720 грн сума позики в еквіваленті 15 200 дол. США, за офіційним курсом НБУ на 12 серпня 2016 року; 34 639,16 грн сума нарахувань у розмірі 3 % річних, в еквіваленті 1 393,93 дол. США, за офіційним курсом НБУ на 12 серпня 2016 року; 175 950, 18 грн сума нарахованої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в еквіваленті 7 080,49 дол. США, за офіційним курсом НБУ на 12 серпня 2016 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконала належним чином умов договору позики, а тому зобов'язана повернути суму боргу, проценти за користування позикою, які визначені на рівні облікової ставки НБУ згідно зі статтею 1048 ЦК України, 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та пеню.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами укладено договір позики, ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти, а тому відповідач (позичальник) зобов'язана повернути позивачу (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів. Умовами договору позики не встановлений розмір процентів, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, що узгоджується з вимогами частини першої статті 1048 ЦК України. Разом з тим є правові підстави для застосування норм частини другої статті 625 ЦК України та, відповідно, стягнення трьох процентів річних, оскільки позичальник прострочив виконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, оскільки в матеріалах справи немає протоколу автоматизованого розподілу, суддя Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів Артеменко І. А. не мав права розглядати цю справу. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_1 розписки від 01 квітня 2012 року не можна встановити, що відповідач отримала грошові кошти, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що відповідач під час судового розгляду справи підтвердила, що розписка написана нею власноручно.Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 01 квітня 2012 року за договором позики ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 в борг 15 200 дол. США та зобов'язалася повернути гроші з розстрочкою по 1 000 дол. США щомісяця.

Своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_2 не виконала, кошти не повернула.

Оскільки у добровільному порядку відповідач борг не повернула, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суди врахували, що саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, а сам факт заперечення про неотримання коштів від позивача не може свідчити про таке.Доказів на підтвердження своїх доводів про неотримання грошових коштів від позивача у борг ОСОБА_2 не надала, а її твердження про фактичне отримання нею від позивача на цю суму товару не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установив, що укладений сторонами договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передання позикодавцем грошової суми позичальнику, та дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргових зобов'язань у відповідача.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів.

Суди також дослідили належним чином обставини справи в частині тверджень відповідача, що вона вчинила розписку під тиском, та обґрунтовано не взяли їх до уваги, оскільки вони не підтверджені жодним доказом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Встановлено, що договором позики не передбачено розмір процентів, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та становить 175 950,18 грн - сума нарахованої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в еквіваленті 7080,49 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 12 серпня 2016 року за період з 01 травня 2012 року до 04 березня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

В зв'язку із простроченням позичальником виконання грошового зобов'язання, остання зобов'язана сплатити позикодавцеві за період з 01 червня 2012 року до 04 березня 2016 року 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 34 639,16 грн.

Суди врахували вказані вище норми матеріального права та правильно стягнули суму боргу й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статтях 1048-1050 ЦК України, та передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання у національній валюті України, тому обґрунтовано стягнули суму боргу в загальному розмірі 588 309,34 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач у порядку погашення заборгованості сплатила 1038 дол. США не заслуговують на увагу, оскільки суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку тому, що ця сума сплачена колишній дружині позивача, оскільки між ними існують правовідносини, що пов'язані з підприємницькою діяльністю, а не відповідачеві.

Крім того, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізувала свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростувала належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції ні щодо вказаних обставин, ні щодо розміру суми боргу та його складових.

Доводи касаційної скарги щодо розгляду справи апеляційним судом неповноважним складом також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, оскільки заміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження керівника апарату Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року про призначення повторного автоматизованого розподілу цивільної справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному судді Драгомерецього М. М., що відповідає пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 в редакції, затвердженій рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25.

Отже, доводи касаційної скарги повністю спростовуються встановленими судами обставинами справи і положеннями законодавства.

Слід також звернути увагу, що зазначення в рішеннях судів попередніх інстанцій про стягнення 175 950,18 грн суми нарахованої пені є помилкою судів, яка може бути усунена в порядку вимог статті 269 ЦПК України. Оскільки, як вбачається з позовних вимог (та неодноразового їх уточнення) позивач просив стягнути відсотки за користування позикою у розмірі 175 950,18 грн, що еквівалентно 7 080,49 дол. США, відповідно до статті 1048 ЦК України та наводив обґрунтований розрахунок суми боргу в цій частині, яка і була задоволена судом. Вимог щодо стягнення пені позивач не заявляв.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська