Справа № 381/5389/14-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/2593/18 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 06.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі

головуючого Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 18 квітня 2006 року сторони уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору відповідач своїх зобов'язань не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30 вересня 2014 року складає 65228 грн. 04 коп., з яких 14615 грн. 10 коп. - заборгованість за кредитом, 47030 грн. 65 коп - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована чатсина), 3082 грн. 29 коп. - штраф (відсоткова складова).

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 65228 грн. 04 коп. та судові витрати.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки у спірних правовідносинах відбулося переривання перебігу позовної давності, тобто відповідачем було здійснено дії спрямовані на визнання боргу, а саме відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, що відображається в розрахунку заборгованості та у виписці по рахунку.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, банк просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2

В поданому відзиві ОСОБА_2 зазначає, що дійсно між сторонами 18 квітня 2006 року було укладено кредитний договір за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (травень 2009 року) про що зазначено в договорі у розділі «Банківські послуги».

Однак в апеляційній скарзі банк зазначає, що відповідач отримала 60000 грн., що не відповідає обставинам справи та умовам договору.

Також ОСОБА_2, аналізуючи норми ст..ст. 253, 254, 261, 266, 267, 631 ЦК України, зазначає, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постановах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14.

Як вбачається з розрахунку заборгованості доданого до позову, відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу до 31 травня 2009 року, проте банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише у жовтні 2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Також ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що грошові кошти, які були списані банком із іншого карткового рахунку відповідача та скеровані на погашення заборгованості за вищевказаним договором, не можуть свідчити про вчинення нею дій, що свідчать про визнання свого боргу і не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким банк видав відповідачу кредит у сумі 15000,00 грн. зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 30,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

При підписанні заяви від 18 квітня 2006 року відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання батьківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Таким чином вказана заява відповідає ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договір приєднання є договір, умови якої встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який не може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг від 18 квітня 2006 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що у зазначеній заяві передбачений термін картки «Універсальна», а саме 05/09, тобто до 31 травня 2009 року.

Зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 65228,04 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 14615,10 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 47030,65 грн.; а також штрафи: штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 3082,29 грн., що підтверджено розрахунком заборгованості за договором (а.с.5-7).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дійсно не було виконано взяті зобов'язання за кредитним договором, але банк звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, відповідно до положень ст.. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачем між сторонами 18 квітня 2006 року було укладено кредитний договір за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Також ОСОБА_2 визнає той факт, що нею станом на 31 травня 2009 року зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконані, про що вона зазначає, як в запереченнях проти позову, так і у відзиві на апеляційну скаргу.

У відповідності до ст.. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, відповідачем дійсно було порушено умови договору, що призвело до виникнення заборгованості.

Разом з тим, ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції подала заяву про застосування позовної давності, оскільки у даних правовідносинах право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права виникло 31 травня 2009 року, а позов було подано лише у жовтні 2014 року.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Як визначено ст.. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст.. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як передбачено ст.. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У відповідності до ст.. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором у даній справі пов'язувався із терміном дії картки «Універсальна». Термін дії такої картки, відповідно до заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, був визначений до 05/09, тобто до 31 травня 2009 року (а.с. 8).

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі розпочався з 31 травня 2009 року та закінчився 31 травня 2012 року.

Згідно із розрахунку, що наданий банком, вбачається, що останнє погашення процентів за користування карткою відбулося 19 листопада 2009 року (а.с. 6), отже позовна давність щодо місячних платежів розпочалася 19 листопада 2009 року та закінчилася 19 листопада 2012 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з позовом про захист свого порушеного права лише в жовтні 2014 року, про що свідчить вхідний штамп на позовній заяві.

Доводи банку про те, що перебіг позовної давності переривався так як відповідачем були вжиті дії щодо визнання боргу не приймаються судом до уваги, оскільки списання коштів з іншого карткового рахунку ОСОБА_2 відбулося 05 квітня 2013 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності, а переривання перебігу позовної давності строком у три роки можливе лише за умови, що позовна давність строком у три роки не сплинула.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції вірно застосував позовну давність.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило викликати його у судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

Згідно зі ст.. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, а ціна позову становить 65228 грн. 04 коп., суд не вбачає підстав для виклику представника скаржника у судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та у відповідності до ст.. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий

Судді: