Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 521/12663/16-ц

провадження № 61-12410 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 8 червня 2017 року у складі судді Плавич І. В. та постанову апеляційного суду Одеської області від 1 лютого 2018 року у складі суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О. Б., у якому просила: визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, удаваним правочином, визнати даний правочин договором купівлі-продажу та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку вказаної квартири.

Позов мотивовано тим, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_7 прийняв в дар вказану квартиру і набув на неї право власності.

Позивач вважає даний правочин удаваним, оскільки насправді сторони уклали договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_4 та ОСОБА_7 придбали вказану квартиру та набули право на об'єкт нерухомого майна в рівних частках.

Разом з тим, ОСОБА_7 даних обставин не визнає та використовує факт укладення договору дарування з метою ускладнення об'єктивного вирішення питання про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір дарування від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б., відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,9 кв.м удаваним.

Визнано договір дарування від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б., договором купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,9 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 54,9 кв.м, в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 3646,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у сукупності встановлених обставин, обидві сторони договору дарування діяли свідомо, з особистих корисливих мотивів, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме: договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору купівлі - продажу. Сукупність досліджених доказів вказує, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений відплатний правочин.

Встановивши удаваність оформленого договору дарування та відплатність відповідного правочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розглядаючи спір, місцевий суд правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що договір дарування квартири від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, є удаваним, оскільки вчинений для приховання договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим, на підставі частини третьої статті 368 ЦК України квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частки спірної квартири підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, ОСОБА_7, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій та посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач ОСОБА_4 не підтвердила належними і допустимими доказами обґрунтованість заявлених нею вимог. Визначаючи договір дарування удаваним, а договір купівлі-продажу насправді вчиненим, суди повинні були виходити з визначення купівлі-продажу (стаття 655 ЦК України), що це є платний договір. Тобто, позивач повинен був довести факт відчуження спірної квартири за певною ціною, яка була сплачена покупцем та отримана продавцем, надавши суду належні та допустимі докази.

Доводи позивача ОСОБА_4 не містять умов, обов'язкових даних, визначених статтею 655 ЦК України щодо встановленої сторонами угоди вартості квартири, передачі грошової суми ОСОБА_6 у якості вартості квартири.

Факт наявності споживчого кредиту між ОСОБА_6 та АКБ «УкрСіббанк», який вона достроково виконала перед банком в день укладення договору дарування квартири - 20 квітня 2012 року не може підтверджувати обґрунтованість вимог, як посилання на докази по справі, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені іншими засобами доказування, та не свідчать про встановлену вартість спірної квартири.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 квітня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О. Б., відповідав волевиявленню сторін, що зазначено в пункті 6 договору, у якому сторони підтвердили, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Зазначений правочин не суперечить закону.

Судами першої та апеляційної інстанції не встановлено, що внутрішня воля сторін угоди була направлена саме на укладання договору купівлі-продажу, а за відсутності в суді учасника угоди - ОСОБА_6, не з'ясовано її волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, та не враховано, що позивач ОСОБА_4 не була стороною угоди, тому вона не могла приховувати укладання іншої угоди.

Наведені обставини свідчать, що під час вирішення спору, судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне тлумачення закону, та порушення норм процесуального права, в результаті чого суди зробили неправильний висновок, що договір дарування є удаваним, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що спірний договір дарування квартири було укладено 20 квітня 2012 року, а з позовом до суду ОСОБА_4 звернулася лише у липні 2016 року, тобто зі спливом 4 років. Строк позовної давності сплив - 21 квітня 2015 року. Відповідна заява про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_4 в установленому законному порядку не розглядалася, правової оцінки надано не було. Суд першої інстанції поновив строк позовної давності, виходячи з пояснень сторони.

До Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу

ОСОБА_7 Колегія суддів долучає відзив на касаційну скаргу до матеріалів справи, проте розглядає касаційну скаргу без його врахування, оскільки даний відзив надіслано лише ОСОБА_7 Докази надсилання його копій іншим учасникам справи відсутні.

Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу не направили.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 05 червня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений шлюб.

Даного шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_4 мають дитину ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 квітня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, згідно з умовами якого ОСОБА_7 прийняв в дар вказану квартиру і набув право власності на відповідний об'єкт нерухомості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано за позовом ОСОБА_7 Сторонами у справі визнано, що спільна дитина сторін проживає з ОСОБА_4

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 20 квітня 2012 року насправді був укладений відплатний правочин договір купівлі-продажу. Оформлення спірного правочину договором дарування на користь ОСОБА_7 позивач пояснювала тим, що при оформленні угоди у нотаріуса було виявлено, що в паспорті громадянина України ОСОБА_4 відсутня нова фотокартка особи у зв'язку із досягненням 25-річного віку.

Під час розгляду справи судом також установлено, що відповідно до укладених між АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_6 10 квітня 2008 року договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку спірну квартиру, у неї існувала заборгованість, яка була нею достроково сплачена у повному обсязі 20 квітня 2012 року, тобто у день укладення договору дарування спірної квартири, у зв'язку з чим нотаріусом було знято іпотечну заборону на відчуження спірної квартири та оформлено перехід права власності.

Судом надано належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_6 не є родичем ОСОБА_7 чи близькою особою, між ними відсутні дружні стосунки тощо. Знайомство між особами пов'язано виключно із укладенням угоди, при цьому, під час розгляду справи ОСОБА_7 не пояснив суду мотивів здійснення сторонньою особою ОСОБА_6 дарунку у вигляді квартири.

Частиною першою статті 717 ЦК Українивизначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Частиною першою статті 626 ЦК Українивизначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У сукупності встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, був укладений відплатний правочин, обидві сторони договору дарування діяли свідомо, з особистих корисливих мотивів, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме: договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору купівлі - продажу.

За таких обставин та з урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання укладеного 20 квітня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договору дарування квартири, удаваним та визнання його договором купівлі-продажу.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК Українипередбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши удаваність оформленого договору дарування та відплатність відповідного правочину, суди попередніх інстанцій, дійшли обґрунтованих висновків, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_7 в період зареєстрованого шлюбу з позивачем за відплатним договором та, відповідно до частини третьої статті 368 ЦК Україниє спільною сумісною власністю подружжя, у з в'язку з чим суд обґрунтовано визнав за нею право власності на ? ідеальну частки спірної квартири.

Доводи касаційної скарги відповідача зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку спростовують факт набуття спірного майна у спільну сумісну власність за відплатним договором та підтверджують факт набуття ним цього майна за договором дарування.

Разом з тим, докази, на які посилався відповідач, були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності спростовуються встановленими судами обставинами, які, зокрема, правильно застосували норми статей 256, 257, 261, 267 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про поновлення встановленого законом строку позовної давності, забезпечення особі право на доступ до суду та розгляд заявлених позовні вимоги по суті, оскільки на момент укладення оспорюваного договору та подальшого проживання у спірній квартирі, майнові права позивача були дотримані та сторони виходили з того, що фактично майно є спільною власністю. Порушення прав позивача пов'язано з вимогою ОСОБА_7 звільнити спірну квартиру в 2016 році.

Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилався під час розгляду справи та посилається у касаційній скарзі відповідач, заперечуючи проти заявленого позову.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 8 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 1 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська