Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 207/1203/16-ц

провадження № 61-12040св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Баглійського районного суду міста Дніпродержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року у складі судді Тюлюнової В. Г. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 10 червня 2013 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 2 тис. доларів США на строк до 30 червня 2013 року, про що власноруч написав розписку. ОСОБА_5взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу виконав частково - повернув 50 доларів США. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою в розмірі 49 850 грн, три проценти річних - 4 599 грн, інфляційні втрати - 35 874 грн 61 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 91 297 грн, з яких: 49 850 грн - сума основного боргу, 4 599 грн - три проценти річних, 35 874 грн - інфляційні втрати. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем виконані частково, тому стягненню підлягає спірна сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року в частині стягнення індексу інфляції в сумі 35 874 грн скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в означеній частині. Загальну суму боргу, що підлягала стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, зменшено до 55 423 грн. Рішення місцевого суду в частині стягнення судового збору змінено, зменшено його розмір до 554 грн 23 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 609 грн 65 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки внаслідок знецінення підлягає індексації лише грошова одиниця України - гривня, а предметом договору позики була іноземна валюта.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 рокута рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що сума неповернутої позики повинна визначатися у гривневому еквіваленті виходячи з курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України (далі - НБУ) на день укладення договору, а не на день подання позову. Протягом 2013-2016 років він повернув позивачу 1 850 доларів США. Суди попередніх інстанцій безпідставно задовольнили позов у частині стягнення трьох процентів річних, оскільки в розписці він зазначив про те, що зобов'язується повернути позикодавцю 2 100 доларів США, тобто розмір процентів був визначений в сумі 100 доларів США.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що відповідач не надав будь-яких доказів про повернення йому 1 850 доларів США за договором позики. Сума неповернутої позики повинна визначатися у гривневому еквіваленті виходячи з курсу гривні до долара США, встановленому НБУ на день ухвалення рішення, а не на день укладення договору.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 207/1203/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що 10 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_5в борг 2 тис. доларів США. У розписці зазначено, що позикодавець зобов'язується повернути позивальнику грошові кошти у розмірі 2 100 доларів США до 30 червня 2013 року. Цей факт сторонами не заперечувався.

Станом на 31 серпня 2016 року відповідач повернув позивачу 50 доларів США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що сума неповернутої позики повинна визначатися у гривневому еквіваленті, виходячи з курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на день укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з позичальника боргу за розпискою та трьох процентів річних від простроченої суми, суди першої й апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач не надав доказів повернення коштів, отриманих у позивача в борг, і відповідно до статей 533, 625 ЦК України дійшли обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу та трьох процентів річних згідно з умовами договору та положеннями цих правових норм.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наведених норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про те, що іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, а положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в розписці розмір процентів визначений в сумі 100 доларів США, тому суди попередніх інстанцій безпідставно задовольнили позов у частині стягнення трьох процентів річних, не заслуговують на увагу, оскільки передбачене у статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення розміру процентів та порядку їх сплати за користування грошовими коштами. Разом з тим право кредитора на стягнення з боржника трьох процентів річних від простроченої суми передбачено вищенаведеною частиною другою статті 625 ЦК України і не залежить від наявності чи відсутності в договорі позики умови про сплату процентів за користування коштами.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання ОСОБА_5 на те, що протягом 2013-2016 років він повернув позивачу 1 850 доларів США, є необґрунтованими, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення місцевого суду у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення апеляційного суду було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов