Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 181/467/17

провадження № 61-727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи :

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року у складі судді Гончаренка О. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 19 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. ОСОБА_1 погодилася з тим, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку,які викладеніна банківськомусайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. За Умовами та правилами клієнт погоджується на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, позичальник доручає списувати з будь-якого відкритого у банку рахунку грошові кошти для здійснення платежу та зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити заборгованість. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, суму кредиту в повному обсязі не повернула, станом на 30 квітня 2017 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 13 857,26 грн, яка складається з: 125,86 грн - заборгованості за кредитом, 9 387,50 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 207,84 грн - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн - штрафу (фіксованої частини), 636,06 грн - штрафу (процентної складової).Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

ОСОБА_1 заперечила проти задоволення позовних вимог банку і просила застосувати позовну давність.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом, про застосування якої ОСОБА_1 було подано заяву.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено,рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим.

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача судові витрати.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтована тим, що суди належним чином не перевірили доводи, які мають значення для правильного вирішення справи, не дали належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору щодо строку дії кредитної картки. Згідно з анкетою-заявою та довідкою по карті клієнта основною карткою за договором від 19 серпня 2010 року є картка за № НОМЕР_2, яка була видана відповідачу в день укладення договору, зі строком її дії до липня 2014 року. Крім того, кредитна картка була перевипущена на вимогу клієнта після закінчення строку її дії. При звернені відповідача до відділення банку їй 10 жовтня 2014 року було видано кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком її дії до лютого 2018 року. Про отримання відповідачем кредитної картки № НОМЕР_2 свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувалася цією карткою, знімала кошти у банкоматах, здійснювала оплату в магазинах та через термінали самообслуговування. Вказані операції є неможливими без фізичного пред'явлення кредитної картки. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки тобто з 31 липня 2014 року. Банком подано позовну заяву до суду 31 травня 2017 року, тобто в межах позовної давності. Позичальник частково сплачувала заборгованість за кредитним договором, останній платіж здійснила у квітні 2015 року. Судами не враховано дії відповідача з часткового погашення кредитної заборгованості, якими було перервано перебіг позовної давності. Своїм підписом у договорі відповідач засвідчила, що вона ознайомлена з істотними умовами договору та погоджується з ними. Умови договору не суперечать вимогам чинного законодавства, а сам договір або окремі його положення не визнані у встановленому законом порядку недійсними.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Межівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати від 15 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексуУкраїни (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що відповідно до умов кредитного договору від 19 серпня 2010 року № б/н ОСОБА_1 отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 1 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

В результаті неналежного виконання умов укладеного договору станом на 30 квітня 2017 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 13 857,26грн, з яких: 125,86 грн- заборгованість за кредитом, 9 387,50грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 207,84грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 636грн - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні вимог банку, суд першої інстанції, з в висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, перебіг якої почався з моменту останнього платежу 09 листопада 2012 року, оскільки згідно зі штампом Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року, вхідний №1448/17, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 31 травня 2017 року, позовна заява датована 19 травня 2017 року.

З наданих відповідачем виписок про зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості, а саме: 07 травня 2014 року - 168,62 грн, 12 червня 2014 року - 39,33 грн, 10 липня 2014 року - 193,65 грн, 16 серпня 2014 року - 21,45 грн, 12 вересня 2014 року - 17,65 грн, 30 жовтня 2014 року - 236,35 грн та 28 квітня 2015 року - 3,75 грн, вбачається, що списання було автоматичне та невідоме на той час ОСОБА_1, тому ці відомості не свідчать про те, що ОСОБА_1 свідомо вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, та що наявні підстави для переривання позовної давності, передбачені статтею 264 ЦК України. Встановлений пунктом 1.1.7.31 Умов та правил збільшений строк позовної давності у 50 років за вимогами про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, суд не взяв до уваги, оскільки за змістом частини першої статті 259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі.

27 червня 2017 рокуОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила застосувати загальну позовну давність у три роки до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» і відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що їй не надавалися Умови та правила, добровільно останню сплату за кредитом вона здійснила 09 листопада 2012 року в сумі 1 300 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та правил карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору від 19 серпня 2010 року ОСОБА_1 було надано кредитні картки: № НОМЕР_2 - 19 серпня 2010 року з терміном дії до липня 2014 року та № НОМЕР_1 - 10 жовтня 2014 року з терміном дії до лютого 2018 року.

Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 09 листопада 2012 року.

Платежі, які здійснені після 09 листопада 2012 року, були списані з її рахунків ПАТ КБ «ПриватБанк» автоматично.

Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим.

Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Як зазначалося вище, строк дії виданої ОСОБА_1 картки № НОМЕР_2 до липня 2014 року. За заявою позичальника їй була перевипущена і видана нова картка № НОМЕР_1 строком дії до лютого 2018 року.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред'явлення банком позову у травні 2017 року, тобто в межах позовної давності з часу закінчення строку дії картки (липень 2014 року), висновок судів про пропуск банком позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п'ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права. Суд не дослідив належним чином умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема щодо строку його дії, не з'ясував усіх обставин справи та не дав їм правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

В порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» частково задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак