Справа № 357/5184/17 Головуючий у І інстанції Дубановська І. Д.
Провадження № 22-ц/780/2206/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 42 29.05.2018
ПОСТАНОВА
Іменем України
29 травня 2018 року м. Київ
Справа № 357/5184/17-ц
Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Журби С.О.,
Олійника В.І.,
секретар судового засідання Шуляк Д.О.
позивач ОСОБА_1 (апелянт),
відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква,
розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Дубановської І. Д., від 13 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:
Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу (далі також КЕВ) міста Біла Церква Міністерства Оборони (далі також МО) України про зобов`язання вчинити певні дії.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.08.1988 перебуває на військовій службі в Збройних силах України, має військове звання полковника, є учасником бойових дій та разом із сім`єю з чотирьох осіб він забезпечений за рахунок МО України квартирою АДРЕСА_1 .
Впродовж проходження служби, він неодноразово звертався до відповідача щодо виключення даної квартири з числа службових, але отримував відповіді якими йому було відмовлено та роз`яснено, що обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військослужбовців і осіб звільнених у запас або відставку на квартирному обліку в Збройних силах України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту.
Просив визнати рішення про відмову КЕВ м. Біла Церква у виключенні квартири з числа службового житла незаконним, зобов`язати відповідача подати виконавчому комітету Фурсівської сільської ради клопотання про виключення спірної квартири з числа службового житла та прийняти рішення про надання цього житла як постійного, а також передати спірну квартиру в приватну власність йому та членам його родини.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. Вважав, рішення суду незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач та третя особа судове рішення не оскаржили.
КЕВ м. Біла Церква направив відзив на апеляційну скаргу. Просив залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. Зазначав, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог.
Фурсівська сільська Рада в судове засідання не з`явилася, а надала до суду пояснення, якими підтримала позовні вимоги позивача та просила розгляд справи провести за її відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову місцевий суд виходив з його безпідставності, а також через не правильний спосіб захисту позивачем порушеного права.
Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він являється правильним.
Відповідно до ч. 1 статті 31 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, ЖК та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР, Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно до статті 118 Житлового кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до положень ст. 112 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення.
Постановою Кабінету Міністрів України (далі також КМУ) від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі також Постанова № 1081), затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», відповідно до статті 12 Закону Украйни «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким визнано механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.
Згідно з п. 3 Постанови 1081, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством,
Пункт 8 вищезазначеної Постанови зазначає, що житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.
Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується таке.
З 01 серпня 1988 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних силах і станом на лютий місяць 2013 року мав вислугу на військовій службі більше 20 років.
Згідно з ордером серії ФЖ № 000003 від 12 лютого 2013 року, виданого Виконавчим комітетом Фурсівської сільської ради, ОСОБА_1 та членам його родини: дружині ОСОБА_3 , та синам ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , надане право на зайняття житлового приміщення площею 50.40 кв.м., яке складається з трьох кімнат в квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 7).
Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету Фурсівської сільської ради № 22 від 06 лютого 2013 року, що сторонами не заперечувалося.
Рішенням Виконавчого комітету Фурсівської сільської Ради Білоцерківського району Київської області № 95 від 31 травня 2016 року, ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 та його сім`ю взято на квартирний облік за місцем проживання.
Крім того, сторони належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира рішенням виконавчого органу відповідної районної, міської, районної у місті ради, на виконання положень статті 118 Житлового кодексу Української РСР та пункту 8 Постанови 1081, у встановленому порядку була включена до числа службового житла до суду не надали.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Правильно, всупереч твердженням апелянта, а також запереченням відповідача, місцевий суд послався на те, що порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом врегульований Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться помилкового тлумачення норм права, тому також не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм житлового, цивільного або цивільно-процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування або зміну судового рішення.

Крім того, на думку колегії суддів, дане правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань. Саме такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд України у Постанові від 08 квітня 2015 року, справа № 6-33 цс 15, який, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховано у даному конкретному випадку колегією суддів. Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Тому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1) ч. 1 ст. 374, ст. ст. ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: