Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 297/63817

провадження № 61-32206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Ступак О. В.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року у складі головуючого-судді Ільтьо І. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року у складі суддів: Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Бисага Т. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що житловий будинку АДРЕСА_1 належить йому на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) 28 лютого 2017 року, згідно протоколу проведення електронних торгів від 27 січня 2017 року № 231936. У спірному будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом та порушує його право власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселено їх із вказаного будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1, а відповідачі перешкоджають позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно не взято до уваги вимоги частини другої статті 109 ЖК України. Крім того, неможливо виселення громадян із житлових приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченою іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року №6-39цс15 та від 24 червня 2016 року №6-447цс15, які є обов'язковими для всіх судів України.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

27 червня 2018 року ухвалою постійної колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 753/12729/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 28 лютого 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Мирончук О. В. належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Берегівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області) від 21 березня 2017 року № 18/601, вбачається, що згідно реєстраційних обліків Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 450/701/15-ц, провадження № 61-12292св18.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав будинок на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 316, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, визначив, що відповідачі самовільно займають спірний будинок, чинять перешкоди у користуванні ним, а тому, з метою захисту прав та інтересів власника майна, підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_5 посилався на вимоги частини другої статті 109 ЖК України та зазначав про неможливість виселення громадян із житлових приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченою іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення та на висновки Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 березня 2015 року № 6-39цс15 та від 24 червня 2016 рок №6-447цс15, які є обов'язковими для всіх судів України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, належним чином не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та посилався на правильність застосування до спірних правовідносин норми статей 386, 391 ЦК України, відповідно до яких закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Не надав жодної оцінки тим обставинам, на якій саме правовій підставі відповідачі користуються спірним будинком, яким чином спірний будинок вибув з власності відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та за яких умов право власності на цей будинок набув позивач, чи передбачали умови договору іпотеки збереження права користування будинком відповідачами, не вказав чи підлягають відповідачі визнанню такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, заявлених позивачем, а лише зауважив, що посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на вимоги частини другої статті 109 ЖК України та на неможливість виселення громадян із житлових приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченою іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення є необгрунтованими, оскільки ці правові норми не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами по даній справі, так як майно позивачем придбано під час проведення електронних торгів, що є підставою для видачі свідоцтва.

Відповідно до статті 55 Конституції України та положень статей 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач посилався на положення статей 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України у сукупності з положеннями статі 150 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України, при цьому не зазначив в чому полягає порушення відповідачами його прав.

Однак, як вбачається з вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Саме норми статті 109 ЖК Української РСР, закріплюють правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно статті 109 ЖК Української РСРвиселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

З вказаними висновками Верховного Суду України погодилася й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18 зазначивши, що Верховний Суд України у цих правових висновках застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на прилюдних торгах 28 лютого 2017 року (а. с. 6), при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, що містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Наведені порушення, допущені судом під час розгляду справи, виключають можливість залишення Верховним Судом без змін оскаржуваного рішення, ухваленого у справі.

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції зобов'язаний в силу статті 417 ЦПК України виконати усі вказівки, що містяться в цій постанові та є обов'язковими для них.

Зокрема, під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції зобов'язаний дати власну оцінку та з'ясувати, чи у разі припинення права власності на житло з підстав продажу його на прилюдних торгах на такого колишнього власника житла поширюються правові гарантії, викладені у статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини другої наведеної статті громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлюється загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для виселення в судовому порядку судам необхідно з'ясувати, чи належить спірне майно до іпотечного, чи було воно придбано за рахунок кредитних коштів, оскільки у частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило, за яким виселення мешканців будинку можливе за умови надання їм іншого житла, про яке зазначається в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Такі правові висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року 2018 року у справі № 14-317цс18. Під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив достатніх правових підстав відступити від такого висновку, а тому визнає його обов'язковим для застосування до спірних правовідносин.

Зважаючи на наведене, судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним правовим висновкам Верховного Суду, а суд, вирішуючи спір мав з'ясувати характер спірних правовідносин, визначити їх природу, встановити фактичні обставини справи, а також, дослідивши всі зібрані у справі докази, вирішити питання про належність та допустимість обраних позивачем способів захисту, давши оцінку доводам сторін на обґрунтування правової позиції щодо предмету спору.

Враховуючи наведене, встановивши порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, недослідження зібраних доказів у справі, та як наслідок невстановлення природи та характеру спірних правовідносин, що позбавило можливості встановити, які норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу, скасовуючи оскаржуване судове рішення із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Наведені недоліки оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не мають формального характеру, а є істотними та принциповими, оскільки кожна сторона має бути обізнана, в силу яких правових підстав вона набула або, відповідно, втратила право на житло, у тому числі на володіння, користування та розпорядження таким житлом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний

Г.І. Усик