Справа № 127/1380/18
Провадження № 22-ц/772/1101/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 рокуСправа № 127/1380/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16:08 (головуючий суддя Гриневич В.С.), дата складення повного судового рішення 30 березня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.01.18 р. у соціальній мережі «Вайбер», у групі «ОСББ «Афаліна 2012», де зареєстровано понад 20 осіб, гр. ОСОБА_4 розмістила відносно позивача негативну інформацію, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію та не відповідає дійсності.

Як зазначає позивач, у розміщеному відповідачем повідомленні міститься твердження ОСОБА_4, що нібито у телефонній розмові при мешканцях кв. 35 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивач їй погрожував та називав співмешканців будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці «БИДЛОМ».

Однак, позивач відповідачу взагалі не телефонував, а спілкувався з ОСОБА_4 по телефону, який належить мешканцю кв. 35 ОСОБА_5. У цій розмові позивач попросив ОСОБА_4 надати інформацію, як керівнику ОСББ, про склад ініціативної групи, якою скликаються загальні збори ОСББ. Ніяких погроз на адресу ОСОБА_4 позивач не висловлював та нікого не обзивав «БИДЛОМ». У підтвердження цих слів позивач надав принтскрін повідомлення ОСОБА_4 з соціальної мережі «Вайбер»

На думку позивача, зазначені вище обставини переконливо свідчать про порушення його особистих немайнових прав на повагу до гідності та честі та на недоторканість ділової репутації.

Внаслідок дій відповідача позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка оцінюється ним в розмірі 10000 грн., яка виявилася в приниженні його честі, гідності та ділової репутації, обґрунтовується переживанням за дискредитацією його як особи в очах співмешканців будинку № 20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці.

З урахуванням поданої позовної заяви на виконання ухвали суду від 23.01.2018 р. про залишення позовної заяви без руху, позивач ОСОБА_3 просив зобовязати ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію про висловлювання позивачем погроз та висловлювання позивачем слова «БИДЛО» на адресу співмешканців будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці шляхом розміщення спростування цієї інформації в соціальній мережі «Вайбер» у групі «ОСББ «Афаліна 2012». (а.с. 11 - 12).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору залишені за позивачем.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 3000,00 грн. (три тисячі) понесених відповідачем судових витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката.

Не погодившись із даним рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване ним рішення суду і прийняти постанову про задоволення його позову до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, а також судові витрати покласти на відповідача. Вважає зазначене судове рішення незаконним, яке підлягає скасуванню, оскільки обґрунтування рішення суду є безпідставним, суд вірно послався на норми права, однак застосував їх до спірних правовідносин прямо протилежно від того, як мав застосувати, а тому неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Крім цього, подала в письмовій формі відзив на апеляційну скаргу у якому обґрунтувала свої заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги та просила оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, правильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом першої інстанції також було допитано в якості свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, або за відмову від дачі показів за ст. 384, 385 КК України та яким розяснено, що відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову від дачі показів або пояснень щодо себе, членів сімї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що вислови розміщені відповідачем 13 січня 2018 року у соціальній мережі «Вайбер», у групі «Афаліна 2012» не містять ознак недостовірної інформації відносно позивача в розумінні статті 277 ЦК України, та таке повідомлення не можна віднести до інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, позивач ОСОБА_3 станом на 15 січня 2013 року був керівником та підписантом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.01.2013р. №15603499. (а.с. 28)

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 лютого 2018 року слідує, що керівником Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012» являється відповідач ОСОБА_4 (а.с. 27).

Як вбачається з протоколу №1/18 засідання правління обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Афаліна 2012» від 05 лютого 2018 року, ОСОБА_4 обрано головою правління ОБББ «Афаліна 2012», а ОСОБА_17 її заступником. (а.с. 38)

13 січня 2018 року у соціальній мережі «Vsber», у групі «ОСББ Афаліна 2012», де було зареєстровано 48 учасників, відповідач ОСОБА_4 розмістила повідомлення наступного змісту:

«Доброе утро. О каком заговоре идет речь? Всево дома против ОСОБА_11??? Ты себя слышиш??? Про собрание говорилось неоднократно!!! В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке. В кв. 35 по телефону прозвучали те же угрозы, ничего по существу. Что касается собрания: подписи собраны ОСОБА_18 квартир, письма оправлены в том числе и Вам. Все про статуту!! Дойдет очередь и до протоколов и подписей. Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать. Прекрати разшатывать дом своими угрозами и записями на диктофон. После каждого твоего звонка люди делают выводы и они не в твою пользу. Каждый день звучат угрозы про розправу. Вчера это была кв. 1. Ты не думал что ответка полетит от всего дома?? А дом как оказалось очень сплаченный и дружный!!! Я живу честно, по закону! В игру «кошки мышки не играю». Чего и Вам желаю!» (а.с. 4-5)

Судом вірно не прийнято до уваги посилання представника відповідача на те, що з вказаного повідомлення не вбачається хто саме його розмістив, оскільки допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_14 підтвердили, що вказане повідомлення розміщено відповідачем ОСОБА_4

Суд першої інстанції, проаналізувавши зміст зазначеного повідомлення та заслухавши пояснення позивача в контексті заявлених позовних вимог, встановлено, що на думку позивача недостовірною відносно нього інформацією, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію є висловлювання:

1) В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке.

2) Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать.

3) Каждый день звучат угрозы про розправу.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України закріплено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Вказане право також закріплено у статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Цим конституційним положенням кореспондують приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302) та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19).

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення та міжнародні акти, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 277 ЦК України передбачено, що особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Згідно зазначеної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст).

У розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно із частинами 4 та 7 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 4 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У пункті 15 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При цьому, згідно частиною 1 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві.

Апеляційний суд переконаний у правильності висновків викладених у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції про те, що аналізуючи викладене відповідачем 13 січня 2018 року повідомлення у соціальній мережі «Вайбер» у групі «ОСББ «Афаліна 2012», зокрема перший вислів: В ответ звучали только оскорбления на жильцов дома и угрозы про срывы всех собраний в судебном порядке, а також третій вислів: Каждый день звучат угрозы про розправу, оскільки правильно встановив та обґрунтовано виходив з того, що вказані вислови не є недостовірною інформацією, оскільки сам позивач ОСОБА_3 в судових засіданнях неодноразово зазначав, що ним повідомлялося мешканцям будинку №20-Б по вул. Ващука у м. Вінниці про те, що в разі недотримання ними вимог законодавства, в тому числі щодо проведення зборів ОСББ, він буде оскаржувати такі дії в судовому порядку. При цьому, повідомлення жителям будинку про можливі звернення до суду, в разі порушення ними вимог законодавства, безумовно не можна вважати «залякуванням» осіб, однак таке сприйняття особою отриманої інформації є результатом її психологічного стану, стійкості у стресових ситуаціях тощо, що є особливістю кожної людини та не заборонено законом.

Також, аналізуючи викладене відповідачем 13 січня 2018 року повідомлення у соціальній мережі «Вайбер» у групі «ОСББ «Афаліна 2012», зокрема другий вислів: Какое ты имееш право оскорблять жильцов дома утверждая что здесь живет одно «БЫДЛО» и неским разговаривать, суд першої інстанції правильно встановив та обґрунтовано виходив з того, що допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомила, що в розмові з її чоловіком ОСОБА_3, надаючи характеристику жителям будинку, використав слово «Бидло», зазначені слова вона також чула особисто, оскільки в цей час перебувала неподалік. Отже, інформація про те, що позивач називав жителів будинку словом «Бидло» поширена не відповідачем ОСОБА_4, а отримана нею від ОСОБА_12, яка в свою чергу отримала інформацію від свого чоловіка.

Місцевим судом правильно звернута увага також і на те, що володіючи зазначеною інформацією в інформаційному повідомленні від 13.01.2018 р., відповідач звернулася до позивача з запитанням, яке він має право так характеризувати жителів будинку, що взагалі не вказує на наявність будь-яких фактичних даних, а є лише роздумами та припущенням автора повідомлення.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вислови розміщені відповідачем 13 січня 2018 року у соціальній мережі «Вайбер», у групі ОСББ «Афаліна 2012» не містять ознак недостовірної інформації відносно позивача в розумінні статті 277 ЦК України, та таке повідомлення не можна віднести до інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як зазначається у пункті 19 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Таким чином, оскільки думки, переконання та критична оцінка певних фактів і недоліків не є предметом судового захисту, у задоволенні позовних вимог зобовязання спростувати недостовірну інформацію, слід відмовити.

Якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки чи висловлювання поширені відповідачем в досліджуваному повідомленні принижує його гідність, честь чи ділову репутацію, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Апеляційний суд погоджується із запереченнями представника відповідача у письмовому відзиві на апеляційну скаргу щодо змісту і вимог апеляційної скарги, зокрема що

відповідно до вимог ч. 3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових носіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Проте, як вбачається з матеріалів справи, у якості письмового доказу надав до справи принтскрін, який не є письмовим доказом, а його паперова копія не посвідчена у вищезазначеному порядку. Окрім того, зі змісту даного повідомлення не вбачає що воно адресоване саме позивачу ОСОБА_3, або щодо нього, відсутні дані які можуть його ідентифікувати.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що надані позивачем докази підтверджують фактів порушення його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, поширення неправдивої інформації щодо нього, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційним судом також встановлено, що судом першої інстанції правильно відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

Також судом правильно вирішено питання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 3000,00 грн., оскільки згідно вимог ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, а згідно з частиною третьою вказаної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат ОСОБА_9 (свідоцтво №267 від 19.12.2003р.) на підставі договору про надання правової допомоги від 05.03.2018р. та ордеру серії ВН №009333 від 05.03.2018 р. (а.с. 23, 68).

Як доказ понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 06.03.2018р. про сплату 3000,00 грн. на підставі договору від 05.03.2018 р. (а.с. 67)

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з акту/звіту виконаних робіт по договору про надання правової (правничої) допомоги від 21.03.2018 р. адвокатом ОСОБА_9 надані клієнту ОСОБА_4 юридичні послуги, на які витрачено 5 робочих годин 35 хвилин, а саме: підготовка справи до розгляду (спілкування з клієнтом з метою зясування його вимог, суті спору, правове обґрунтування позиції клієнта, юридичний аналіз обставин спору, ознайомлення з копіями документів, які надані клієнтом, правове обґрунтування вимог та складання процесуальних документів, а саме відзиву, попереднього розрахунку, 2-х клопотань про витребування доказів, заяви про виклик свідків). (а.с. 69)

Також з протоколів судових засідань вбачається, що адвокат ОСОБА_9 провела в судових засіданнях у даній справ більше трьох годин.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що витрати відповідача на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. є співмірні із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому вказані витрати підлягаю відшкодуванню відповідачу позивачем.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позові та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині ухвали, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_9 надано апеляційному суду договір про надання правової (правничої) допомоги від 03 травня 2018 року та акт виконаних робіт від 10 травня 2018 року, згідно якого нею надано правову (правничу) допомогу, яка полягає в юридичному аналізі апеляційної скарги, зясуванні вимог Клієнта, розясненні можливих варіантів їх вирішення, правовому обґрунтуванні вимог, розробки проекту документів, що подаються до суду, а саме відзиву на апеляційну скаргу, розясненні вимоги законодавства щодо його подання, процедури апеляційного перегляду справи, на що витрачено 2 робочих години 15 хв., а також вона приймала участь 30.05.2018 р. у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. Також нею надано квитанцію № 2 до прибуткового касового ордеру від 10.05.2018 р. на суму 1500 грн.

У звязку з викладеним згідно вимог ч.ч. 1, 3 ст. 133, 137, п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені відповідачем судові витрати повязані з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 1500 гривень.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені відповідачем судові витрати повязані з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 1500 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_19

/підпис/ ОСОБА_20

Згідно з оригіналом: