Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 332/1193/17 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О. Провадження № 22-ц/778/2832/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі:

позивача ОСОБА_3, його адвоката ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5, її адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про поділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він 12.11.1977р. уклав шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_5. 11 листопада 2014 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу сторони за спільні кошти із сімейного бюджету за договором купівлі-продажу, в якому покупцем виступала відповідач, придбали: квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, а також набули будинок на земельній ділянці площею 0,0623 га, наданій для ведення садівництва, яка розташована на території Люцернянської сільради у СТ «Волна». Крім цього, він уклав кредитний договір 21.11.2007 року для отримання коштів для потреб їх сімї, а тому заборгованість за цим договором в сумі 38 465,30 грн. вважає спільним з відповідачем зобов»язанням, набутим за час шлюбу, і бажає борг поділити між подружжям по ? частці.

У звязку з зазначеним, позивач просив суд провести поділ майна, яке є обєктом права

спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому ? частину квартири АДРЕСА_2; ? частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва будинку та господарчих споруд на земельній ділянці № 106 площею 0,0623 га, наданій для ведення саді-

вництва та розташованій у СТ «Волна» на території Люцернянської с/ради, кадастровий номер: :01:003:0105 та ? частину цієї земельної ділянки та визнати за ним право власності на це майно. Стягнути з ОСОБА_5 на його користь ? частку боргових зобовязань, які становлять 38 465 грн. 30 коп., за кредитним договором № б/н від 12.11.2007р., укладеним в інтересах сім'ї між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», у розмірі 19 232,65 грн.

11 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, у якій просив суд залишити без розгляду позовну вимогу про розподіл майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнання права власності на ? частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва будинку та господарчих споруд на земельній ділянці площею 0,0623 га., наданій для ведення садівництва та розташованій на території Люцернянської с/ради у СТ «Волна», ділянка № 106, кадастровий номер: :01:003:0105 та ? частину цієї земельної ділянки.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині розподілу конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, використаного в процесі будівництва будинку та споруд на земельній ділянці в СТ «Волна» Люцернянської сільради та поділу цієї земельної ділянки залишено без розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість у зв»язку з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_5, а кредит ОСОБА_3 отримав для здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, а не в інтересах сімї.

Колегія суддів апеляційного суду не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1977 року, який розірвано 11 листопада 2014 року.

За час шлюбу сторони придбали наступне майно: чотири гаражі, автомобіль, будинок на земельній ділянці площею 0,0623 га, наданій для ведення садівництва, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Під час шлюбу згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.10.2001р. ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2 за 17 444 грн., яку зареєструвала за собою, але в якій проживала вся сім»я ОСОБА_5 ( а.с. 100, 99).

Цю квартиру просив визнати спільною сумісною власністю подружжя позивач ОСОБА_3 та здійснити її поділ у рівних частках.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно висновків Верховного Суду України в постанови по справі № 6-38цс15 від 03.06.2015 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

В ході розгляду справи судом для встановлення наявності вказаних критеріїв щодо спірного майна були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, за поясненнями яких суд не зміг достовірно встановити джерело формування сімейного бюджету на час придбання спірного майна подружжям ОСОБА_3.

Але, попри це, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем належними доказами було доведено ту обставину, що вона використала для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 грошові кошти, які їй були передані її рідною сестрою як спадок після батька, що, зокрема, підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_11, яка є рідною сестрою ОСОБА_5.

При цьому, суд вважав, що факт належності спірної квартири на праві особистої прива-

тної власності ОСОБА_5 підтвердив і сам ОСОБА_3 в своїй заяві від 31.03.2014р., посвідченій приватним нотаріусом ОСОБА_12 ( а.с. 93-94).

Апелянт не погоджується з цим висновком суду першої інстанції, оскільки 03.09.2016р. ним було написано заяву про скасування вищезазначеної заяви від 31.03.2014р., але судом першої інстанції її не було взято до уваги, оскільки, на думку суду, вона є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом.

Перевіривши вказані ствердження апелянта, колегія дійшла наступних висновків.

Із вищевказаної заяви вбачається, що ОСОБА_3 підтвердив, що квартира АДРЕСА_1 придбана його дружиною ОСОБА_5 і є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, які належали їй особисто, тому він не буде мати прав на цю квартиру, в тому числі, передбачених ст.ст. 62, 97 СК України. У заяві заявник стверджував, що він в дієздатності не обмежений, не знаходився в алкогольному, токсичному, наркотичному стані і підтвердив дійсність своїх намірів щодо подання цієї заяви, правові наслідки були йому зрозумілі, заперечення стосовно змісту заяви відсутні, про що свідчить його особистий підпис ( а.с. 93).

Судом першої інстанції не було взято до уваги як допустимий доказ іншу нотаріальну заяву ОСОБА_3 від 03.09.2016р. (а.с. 72), якою позивач скасував свою заяву від 31.03.2014р. Суд вказував з цього приводу, що позивачем не зазначено у цій заяві причини скасування первісної заяви, і тому така відмова від неї є незаконною, так як суперечить закону про нотаріальні дії.

Проте, якій нормі закону «Про нотаріальні дії» суперечить посвідчення заяви про відмову від іншої нотаріально посвідченої заяви, суд не зазначає. До того ж, вказаним законом не визначається, що особисто подана особою заява може бути скасована нею тільки у випадку зазначення про причини скасування.

Про ці обставини ОСОБА_3 надав пояснення в ході апеляційного розгляду справи, зазначивши, що заяву про визнання квартири особистою приватною власністю він подав на прохання членів своєї сім»ї, коли виїздив на заробітки за межі України, які планувати продати її та придбати за виручені кошти житловий будинок, зокрема, і за домовленості, що він також буде проживати в цьому будинку після повернення в Україну.

Вказував у поясненнях, що, коли з»ясувалось, що будинок не був придбаний, а його залишено без житла, то він скасував вказану заяву іншою нотаріальною заявою.

Таким чином, скасована ОСОБА_3 його первісна заява від 31.03.2014р. про визнання квартири одноосібною приватною власністю дружини не створює жодних правових підстав для позбавлення позивача набутої у шлюбі власності, якщо ці обставини будуть доведені за усіма вищевказаними критеріями, які відносять майно до спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову в цій частині, ОСОБА_13 наполягала на тому, що квартира придбана за її особисті кошти, які є спадком від її батька та які останній передав через її сестру.

Допитана в ході розгляду справи як свідок сестра відповідача - ОСОБА_11 суду пояснила, що перед смертю їх батько поділив між ними своє майно: їй залишив чотирикімнатну квартиру та дачу, а ОСОБА_11 залишив 4000 доларів США для придбання квартири. Спочатку вона передала ОСОБА_11 1000 доларів США, а в 2001 році ОСОБА_5 забрала останні 3000 доларів США, бо збиралася покупати квартиру. Гроші вона зберігала у себе тому, що вони були призначені для придбання квартири, Батько передав гроші для ОСОБА_5 у 1999 році, а остання купила квартиру у 2001 році.

Взявши до уваги вказані пояснення свідка, суд першої інстанції прийшов до висновку,

що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування та підтвердження того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям за спільні кошти, натомість, вважав, що відповідач довела зворотнє, що квартира придбана нею за особисті кошти. Тому суд вважав, що квартира не являється спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідач ОСОБА_5 використала для придбання трикімнатної квартири по вул. Перспективній в м. Запоріжжі грошові кошти, які їй були передані її рідною сестрою як спадок після батька, на підставі пояснень свідка ОСОБА_11, яка є рідною сестрою ОСОБА_5, оскільки це суперечить положенням ст.ст. 77-79 ЦПК України.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті

обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частина 1 статті 79 ЦПКУ вказує, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України унормовано питання щодо достатності доказів: за ч. 1 - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; за ч. 2 - питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія вважає, що суд безпідставно вважав безспірним доказом набуття спірної квартири за особисті кошти відповідача покази свідка ОСОБА_11, яка лише вказувала, що передала від батька кошти сестрі, але не є достеменно обізнаною, що саме ці кошти були вкладені у придбання квартири, а також щодо того факту, що спільні кошти подружжя взагалі не витрачались на придбання цієї квартири.

Крім того, свідок ОСОБА_11 як сестра відповідача є особою, яка побічно зацікавлена у наданні таких пояснень на її користь, а тому апеляційний суд критично ставиться до цих показів, та виходить з того, що і відповідач мала доводити свої заперечення допустимими доказами, зокрема, переважно письмовими, оскільки річ йдеться про значні суми у розмірі 4 000 доларів США.

Суд також вказував, що із наданих позивачем доказів судом не було встановлено обсяг спільного сімейного бюджету подружжя ОСОБА_5 та не встановлено джерело його набуття, та жоден свідок з боку позивача не надав пояснень з приводу того, який доход отримував ОСОБА_3 та за чиї кошти була придбана спірна квартира.

Між тим, з пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 слідує, що всі вони в узагальненій формі вказувала на те, що ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю, мав достатній дохід, але вони з дружиною придбавали все майно разом.

А отже, в тому випадку, коли жодна із сторін допустимими та достовірними доказами не довела, що квартиру придбано лише за її особисті кошти, презюмується її спільність для подружжя, а у випадку її поділу слід виходити з рівності часток кожного з них.

При цьому, колегія вважає помилковими висновки суду щодо встановлення факту поділу між подружжям ОСОБА_3 спільного майна ще у 2013 році за їх згодою, оскільки такого письмового договору сторонами не надано, складання та нотаріальне посвідчення якого є обов»язковим за наявності у предметах поділу нерухомого майна, зокрема, гаражів та квартири. На протилежні обставини вказує заява ОСОБА_14 від 31.03.2014р., що він визнає квартиру власністю відповідача, та заява від 03.09.2016 р. про скасування цієї заяви, що фактично вказує на наявність спору з приводу квартири, поділ якої передбачає лише нотаріально посвідчену угоду сторін.

Зважаючи на зазначене, апеляційний суд вважає, що обставини у справі судом щодо статусу квартири як одноосібної приватної власності відповідача встановлені неправильно, що призвело до неправильного вирішення позову в частині цих позовних вимог ОСОБА_3, тому у відповідності до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення в цій частині підлягає скасуванню із задоволенням позову про поділ квартири.

Також позивач в позові наполягав на тому, що кредитний договір від 21.11.2007 року з Приватбанком він уклав в інтересах сімї, витративши позичені кошти на спільні сімейні потреби, а тому гроші, які були одержані за цим кредитним договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак і всі обов»язки та відповідальність, що має грошове вираження, які випливають із цього договору, є спільними для подружжя. Тому просив поділити між ними заборгованість за кредитним договором у сумі 38 465,30 грн., стягнувши з відповідача половину цієї суми у розмірі 19 232,65 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що із заяви ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.112) 12.11.2007р. вбачається, що він звернувся до банку для отримання кредиту як фізична особа-підприємець.

Згідно ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Враховуючи, що в заяві ОСОБА_3 вказано, що він просить надати кредит як приватний підприємець, то суд вважав, що позивач отримав кредит для здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, а не в інтересах сімї. Тому відповідач ОСОБА_5 не зобовязана відповідати за зобовязаннями фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивач отримав кредит для здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, а не в інтересах сім'ї, оскільки ці висновки суду не базуються на жодному доказі.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з заяви про надання кредиту, ОСОБА_15 звернуся до банку як фізична особа, а його зазначення як ФОП ОСОБА_15 відноситься до відомостей про його роботу/доходи, а не до мети надання кредитних коштів (т.1 а.с. 112-113).

Та обставина, що позивач отримав кредит як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, випливає також з рішень судів, у яких вирішувався позов Приватбанку про стягнення за кредитним договором від 12.11.2007р. заборгованості з відповідача ОСОБА_3, а не з ФОП ОСОБА_3

Між тим, вказані обставини не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволені позову в частині стягнення боргових зобовязань за кредитним договором № б/н від 12.11.2007р., укладеним ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки і сам позивач не довів, що використав кошти в інтересах сім»ї, оскільки в дійсності в той час займався підприємницькою діяльністю. Тому зміни або скасування рішення суду в цій частині не потребується.

У звязку з вищезазначеним, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу спільного майна подружжя у вигляді квартири підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову, а в решті оскаржуваної частини рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у цій справі скасувати в частині відмови в позові про поділ квартири, як спільного сумісного майна подружжя.

Позов ОСОБА_3 в цій частині задовольнити.

Провести поділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, у вигляді квартири АДРЕСА_3, виділивши ОСОБА_3 ? частку цієї квартири.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 серпня 2018 року

Головуючий:

Судді: