Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 562/2262/15-ц

провадження № 61-32023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Пономаренко Юлія Вікторівна, Оверчук Ольга Миколаївна,

відповідач-1 - ОСОБА_6,

представник відповідача-1 - ОСОБА_7,

відповідач-2 - ОСОБА_8,

відповідач-3 - ОСОБА_9,

представник відповідача-3 - ОСОБА_7,

відповідач-4 - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у складі судді Ковалика Ю. А. від 04 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О. від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_9, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 277 134 грн 20 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказане домоволодіння.

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, у якому просило стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість по кредитному договору на загальну суму 277 134 грн 20 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 263 690 грн 11 коп., заборгованість за відсотками 13 444 грн 09 коп., комісія за ведення кредиту 403 грн 32 коп.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року вказані цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Позови мотивовані тим, що 03 жовтня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 274/ФКВ-07, відповідно до якого ОСОБА_9 отримав кредит у розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних строком до 02 жовтня 2022 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 03 жовтня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_8, ОСОБА_11 (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки №274/Zфквіп-07, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк» (кредитор) та ОСОБА_10 (поручитель), ОСОБА_9 (боржник) було укладено договір поруки №274/Zфпор-07, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по борговим зобов'язання боржника.

13 травня 2013 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, зокрема, і за вказаним вище договором.

Посилаючись на те, що відповідачі свої зобов'язання не виконують, у зв'язку із чим станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 277 134 грн 20 коп., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 263 690 грн 11 коп., заборгованість за відсотками - 13 444 грн 09 коп., комісія - 403 грн 32 коп., банк просив позови задовольнити.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року позови задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 277 537 грн 52 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 263 690 грн 11 коп., заборгованість за відсотками - 13 444 грн 09 коп., заборгованість по комісії 403 грн 32 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, стягуючи солідарно із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суму заборгованості за кредитним договором, виходив з того, відповідачі належним чином не виконали умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 277 134 грн 20 коп., яка підлягає стягненню з останніх.

Відмовляючи у задоволенні позову банку до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з того, що умовами іпотечного договору № 274/Zфквіп-07 від 03 жовтня 2007 року не надано іпотекодержателю права пред'явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позову щодо стягнення з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суми заборгованості за кредитним договором, а також відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність банку. Оскільки не було згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання цього питання.

У серпні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмовлених позовних вимог банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю та в рахунок погашення заборгованості в сумі 277 537 грн 52 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Касаційна скарга мотивована тим, що частина друга статті 16 ЦК України, частина третя статті 33, стаття 36, частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключають можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду України у постановах від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1625цс16, від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-504цс16..

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову банку про стягнення із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суми заборгованості за кредитним договором до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 03 жовтня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 274/ФКВ-07, відповідно до якого ОСОБА_9 отримав кредит у розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних строком до 02 жовтня 2022 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання умов кредитного договору, між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_8, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки № 274/Zфквіп-07, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: Рівненська область, АДРЕСА_1

Також, 03 жовтня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_10, ОСОБА_9 було укладено договір поруки № 274/Zфпор-07.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, зокрема, й за вказаним договором.

Обґрунтовуючи позов банк посилався на те, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань станом на 28 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 277 537 грн 52 коп., в рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане будинковолодіння.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 14-38цс18.Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в оскаржуваній частині, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу і спростовуються встановленими судами вищенаведеними фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень в оскаржуваній частині, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2017 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило