Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 201/374/15-ц

провадження № 61-5195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 854 702,68 грн. У подальшому з метою ухилення від виконання вказаного рішення суду між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (матір'ю відповідача ОСОБА_4.) укладено договір позики (розписка) на суму 7 200 000 доларів США, датою укладення цього правочину зазначено 14 січня 2010 року. Також між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики (розписка) на суму 1 800 000 доларів США, датою укладення цього правочину зазначено 22 січня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, спадкоємцем її прав та обов'язків є ОСОБА_4

Позивач вказувала, що спірні правочини є фіктивними, оскільки укладені з метою невиконання ОСОБА_3 зобов'язань з погашення боргу перед нею відповідно до рішення суду.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 14 січня 2010 року та між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 22 січня 2010 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року (в складі судді Антонюка О. А.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела факту укладення між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 фіктивних правочинів та інших обставин, за яких оскаржувані договори позики можуть бути визнані недійсними.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір позики від 14 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на суму 7 200 000 доларів США у формі розписки. Визнано недійсним договір позики від 14 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на суму 1 800 000 доларів США у формі розписки. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 121,80 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що укладення спірних договорів позики, оформлених у формі розписок, безпосередньо впливає на інтереси ОСОБА_2, яка мала виправдане очікування задовольнити свої позовні вимоги за рахунок наявного майна боржника ОСОБА_3 під час здійснення виконавчого провадження, відкритого за виконавчим листом від 13 серпня 2013 року. ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за попередньою домовленістю уклали фіктивні договори позики (розписки) з метою уникнення виконання ОСОБА_3 зобов'язань у виконавчому провадженні, і ОСОБА_2 як заінтересована особа має право на оскарження цих договорів.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони є вільними в укладенні договору. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договори позики, грошові кошти передані. Пояснення позивача ґрунтуються на припущеннях та не доведені належними і допустимими доказами.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи, що судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Позивач довела належними і допустимими доказами заявлені вимоги, проте відповідачі, зловживаючи своїми правами, намагаючись уникнути цивільної відповідальності, ухилялися від проведення призначених у справі експертиз з метою встановлення справжнього часу укладення договорів позики та дійсності підписів відповідачів у заяві, що підтверджує фіктивність оспорюваних правочинів.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 573 736,74 грн, у тому числі 3 854 702,68 грн - сума боргу, 381 615,57 грн - інфляційні втрати, 337 418,49 - 3 % річних.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 381 615,57 грн інфляційних втрат.

Постановами державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 07 листопада 2013 року та від 22 грудня 2014 року відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу та 3 % річних.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року змінено спосіб виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року. В рахунок погашення боргу в розмірі 4 192 121,17 грн звернуто стягнення на нерухоме майно боржника - виставковий салон непродовольчих товарів загальною площею 611,6 кв. м, розташований на АДРЕСА_1, шляхом передання нерухомого майна у власність стягувачу, а саме визнання за ОСОБА_2 права власності на це нерухоме майно.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року, скасовано ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зміну способу та порядку виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року.

На час розгляду справи ОСОБА_3 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року не виконав.

Між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (матір'ю відповідача ОСОБА_4.) укладено договір позики (розписка) на суму 7 200 000 доларів США, датою укладення цього правочину зазначено 14 січня 2010 року.

Також між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір позики (розписка) на суму 1 800 000 доларів США, датою укладення цього правочину зазначено 22 січня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, спадкоємцем її прав та обов'язків є ОСОБА_4

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 71 910 000 грн, це рішення відповідач не оскаржив, воно набрало законної сили, видано виконавчий лист.

02 квітня 2014 року між відповідачами укладено договір про реструктуризацію боргу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язався виплатити ОСОБА_4 71 910 000 грн протягом десяти років рівними частинами по 7 191 000 грн починаючи з 01 січня 2017 року до 31 грудня 2026 року. Кредитор надав відстрочку виплати боргу

до 01 січня 2017 року.

ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування виставкового салону непродовольчих товарів загальною площею 611,6 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1, який укладений 29 грудня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, проте рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року у задоволенні цього позову відмовлено.

Звертаючись до суду, позивач вказувала, що договори позики укладено між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з метою ухилення від виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року, яким стягнуто кошти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 Крім того, договір про реструктуризацію свідчить про довготривалий строк погашення цього боргу.

Заперечуючи проти позову, відповідачі наполягали на тому, що правовідносини, що виникли між ними як сторонами договорів позики, не впливають на права позивача, яка не є стороною оскаржуваних договорів.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України).

З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як встановив суд, ОСОБА_2 має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсними договорів позики, оскільки в разі задоволення позовних вимог вона буде мати «виправдані очікування» стосовно виконання ОСОБА_3 зобов'язань щодо повернення їй боргу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 як заінтересована особа може оспорювати договори позики від 14 січня 2010 року та від 22 січня 2010 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала на безгрошовість оскаржуваних договорів позики.

Згідно з частиною п'ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач також вказувала на відсутність у позикодавців коштів у розмірах, які вказані у спірних правочинах, що не було спростовано відповідачами.

Відповідно до виписок з бази Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області будь-яка інформація про всі оподатковані і неоподатковані доходи (заробітна плата, пенсія, дивіденди тощо, або інше) та витрати ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, джерела таких доходів і витрат за період з 2004 року і до сьогодні в базах даних відсутня.

Відповідачі надати інформацію щодо джерел надходження ОСОБА_4 та ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 8 900 000 доларів США відмовились.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, заперечуючи проти дійсності фактичного отримання грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_6 у розмірі 7 200 000 доларів США та від ОСОБА_4 у розмірі 1 800 000 доларів США, ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заявила клопотання про проведення судової технічної експертизи документів (розписок) з метою встановлення часу їх написання та зобов'язання відповідача ОСОБА_4 надати оригінали розписок, що мають підтвердити обставини укладення оспорюваних правочинів, оскільки заперечувала, що ці розписки були написані саме в січні 2010 року.

Суді апеляційної інстанції призначив у справі судову технічну експертизу документів, від проведення якої ОСОБА_4 ухилився, відмовився надати оригінали розписок, що мали бути об'єктом дослідження експерта, підтвердивши відмову письмовою заявою.

При цьому відповідач був попереджений про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій відповідно до вимог ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Також на підтвердження своїх доводів позивач надала суду апеляційної інстанції розписку, що була укладена наче б то між відповідачами, яка має назву «Обязательство» (мовою оригіналу), за умовами якої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджують обставини того, що розписки від 14 січня 2010 року та від 22 січня 2010 року складені фіктивно.

З метою доведення дійсності підписів відповідачів у вказаному документі, ОСОБА_2 також просила провести почеркознавчу експертизу щодо встановлення оригінальності підписів як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулось 06 червня 2016 року, не заперечував проти такої експертизи, проте у подальшому від її проведення, а також від надання вільних та експериментальних зразків підписів відповідачі відмовились, в результаті чого експертизу проведено не було.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Визнання факту, для з'ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом у судовому засіданні з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи і того результату, якого вона домагається.

Суди встановили факт, що відповідачі ухилялися від участі у проведенні призначених ухвалою суду судових експертиз.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи зазначені норми матеріального і процесуального права, встановлені судами фактичні обставини справи, можна дійти висновку, що систематична відмова відповідачів від надання документів, а також вільних та експериментальних зразків почерку і підписів з метою проведення призначених ухвалами апеляційного суду судових експертиз, свідчить про свідоме невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїх процесуальних обов'язків.

Отже, факт ухилення відповідачів від проведення експертизи, відсутність інших належних та допустимих доказів на спростування обставин, про які вказує позивач, свідчать про укладення договорів, які за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України.

Встановлені обставини справи свідчать про правильний висновок апеляційного суду, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за попередньою домовленістю уклали фіктивні договори позики (розписки) з метою ухилення від виконання ОСОБА_3 зобов'язань у виконавчому провадженні, а ОСОБА_2 як зацікавлена особа має право на оскарження цих договорів.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що між відповідачами укладено договір позики, за якими відбулося стягнення на підставі рішення суду, тому немає підстав для визнання його недійсним, оскільки сторони та будь-які заінтересовані особи не позбавлені права оспорювати в суді угоди, навіть якщо за ними стягнення відбулося в судовому порядку. У разі визнання таких договорів недійсними можуть бути застосовані процедури, передбачені главою 3 розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Судове рішення повинно бути справедливим і забезпечувати ефективне поновлення у порушених правах.

Апеляційний суд з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик