П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Бечка Є.О., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 березня 2018 року (ухвалено о 12:59 год., повний текст рішення складено 28 березня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення з останнього на його користь грошових коштів у розмірі 121 990,93 грн. Позов обґрунтовував тим, що 13.02.2013 між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00006687, за умовами якого Лізингодавець (ТОВ «Порше Лізинг Україна») придбав у дилера-продавця (ТОВ «Фортуна-ЛТД») та передав у користування Лізингоодержувачу (позивачу) обєкт лізингу (транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 benzin), право власності на який після завершення строку дії договору про фінансовий лізинг та зобовязань лізингоодержувачем перейде до останнього.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.09.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області, встановлено, що договір про фінансовий лізинг № 00006687 укладений між сторонами є нікчемним договором. У звязку з встановленням нікчемності вказаного договору, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 з ТОВ «Порше Лізинг Україна» стягнуто на користь позивача грошові кошти в сумі 481 858,88 грн.

Позивач вважає, що починаючи з дати укладення договору про фінансовий лізинг він фактично надавав позику відповідачу. За рішенням суду йому повернуто суму в натурі без урахування особливостей застосування інституту реституції до майна, що перебувало у користуванні. Посилаючись на аналогію закону просив застосувати положення ст. 536, 1046, 1048, 1214 ЦК України та у звязку з користуванням відповідачем його грошовими коштами для здійснення підприємницької діяльності, впродовж існування між ними правовідносин на підставі договору про фінансовий лізинг № 00006687, нікчемність якого встановлена рішенням суду, в порядку, визначеному ч. 1 ст. 216 ЦК України для повернення його в первісний стан, стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» грошові кошти у вигляді процентів за користування коштами в сумі 121 990,93 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 березня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_2 121 990,93 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та ухвалення з порушенням норм процесуального права, за неправильного застосування норм матеріального права, за неповного та всебічного з'ясування обставин справи та дослідження поданих заявником доказів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував та не встановив момент виникнення у відповідача обовязку повернути кошти за нікчемним правочином, у якому саме розмірі такі кошти мають бути повернуті та дату їх повернення.

Заявник зазначає, що на виконання умов договору відповідач одержав у натурі від позивача грошові кошти у розмірі 231 617,96 грн, разом з тим, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 на користь позивача стягнуто 481 858,88 грн, що еквівалентно 18 604,59 дол. США, фактично сплачених на виконання умов договору лізингу, тобто суд апеляційної інстанції застосував реституцію з урахуванням еквіваленту грошового зобовязання в іноземній валюті за діючим обмінним курсом НБУ на момент постановлення рішення.

Наголошує, що саме вищевказаним рішенням апеляційного суду встановлено розмір грошових коштів, які належить повернути позивачеві за нікчемним договором про фінансовий лізинг, а відтак обовязок повернути грошові кошти виник у відповідача після набрання ним законної сили, тобто лише з 05.10.2017, при цьому грошові кошти у розмірі 481 858,88 грн одразу після відкриття виконавчого провадження 27.10.2017 були перераховані відповідачем на рахунок виконавчої служби. Шляхом перерахування вказаних грошових коштів і було застосовано реституцію та повернуто позивача в первісний стан за договором про фінансовий лізинг в повному обсязі і твердження останнього про зворотне не відповідає дійсності.

Заявник вказує, що він жодним чином не користувався грошовими коштами позивача, натомість сплатив додатково власні кошти під час придбання обєкту лізингу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, як безпідставну та необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки судом було правильно враховано всі фактичні обставини справи та вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що нікчемність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу встановлена судовим рішенням і згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення, а тому твердження відповідача, що обовязок повернути грошові кошти виник лише з 05.10.2017 є безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що реституція була застосована не в повному обсязі, оскільки судовим рішенням повернута лише сума у гривнях, еквівалентна 18 604,89 дол. США, які були фактично сплачені позивачем за договором лізингу. Таким чином відповідач безпідставно зберігав кошти у себе та користувався ними, використовуючи для здійснення підприємницької діяльності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції, посилаючись на положення статтей 8, 536, 1212, 1214 ЦК України, виходив із наявності підстав для нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного Банку України за період з 15.02.2013 по 27.10.2017 в сумі 121 990,93 грн згідно розрахунку позивача, застосувавши за аналогією закону приписи ст. 1048 ЦК України.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд, через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

По справі встановлено, що 13.02.2013 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» як лізингодавцем та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем було укладено договір про фінансовий лізинг № 00006687, за умовами якого лізингоодержувач придбаває об'єкт лізингу транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 benzin, 2013 року виробництва, після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем (а.с. 7-26).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.09.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.11.2016 (справа № 750/1131/16-ц), у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ "Порше Лізинг Україна" про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині, стягнення коштів та визнання права власності відмовлено. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, то договір про фінансовий лізинг № 00006687 від 13.02.2013 є нікчемним і у цьому разі визнання договору недійсним судом не вимагається (а.с. 30-35).

Рішенням Деснянського районного суду Чернігівської області від 28.07.2017 (справа № 750/11600/16-ц) стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 231 617,96 грн; зобовязано ОСОБА_2 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб типу VW Polo Sedan, шасі № ХW8ZZZ61ZDG035746. Ухвалюючи рішення суд керувався ст. 216 ЦК України та застосував наслідки недійсності нікчемного правочину зважаючи на встановлення судовим рішенням нікчемності вказаного вище договору про фінансовий лізинг (а.с. 36-40). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 рішення Деснянського районного суду м. Чернігова змінено, збільшено суму коштів, стягнутих з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_2 до 481 858,88 грн (а.с. 41-43).

Постановою ВП № 54961317 старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 23.10.2017 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 750/11600/16-ц про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_2 481 858,88 грн (а.с. 76-77).

27 жовтня 2017 року платіжним дорученням № НОМЕР_1 «Порше Лізинг Україна» на виконання постанови ВП № 54961317 перерахувало на рахунок Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ 481 858,88 грн (а.с. 78).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Отже, обставини, встановлені судовими рішеннями Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.09.2016 (справа № 750/1131/16-ц), Деснянського районного суду Чернігівської області від 28.07.2017 та Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 (справа № 750/11600/16-ц) мають преюдиціальне значення, а тому повторного доведення не потребують.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов:

3) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

4) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

Враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.09.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.11.2016, встановлено, що сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, тому договір про фінансовий лізинг №00006687 від 13.02.2013 є нікчемним, саме з 01.11.2016 позивач дізнався про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір.

В частині першій статті 1048 ЦК України, регулюючи проценти за договором позики (грошовим зобов'язанням), законодавець закріпив, якщо цим договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України.

З урахуванням указаних норм права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого в ч. 1 ст. 8 Конституції України та п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3, 8 ЦК України, слід нараховувати розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з того, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 застосовано двосторонню реституцію та з ТОВ "Порше Лізинг Україна" стягнуто на користь ОСОБА_3 481 858,88 грн отриманих від позивача на виконання нікчемного договору про фінансовий лізинг, які відповідач перерахував згідно постанови про відкриття виконавчого провадження 27.10.2017, проценти за користування за користування чужими грошовими коштами підлягають стягненню з відповідача за період з 01.11.2016 по 26.10.2017.

Розмір облікової ставки НБУ за період з 01.11.2016 по 13.04.2017 (163 дні) становив 14% (джерело інформації: Рішення НБУ від 27.10.2016 № 372-рш, Рішення НБУ від 08.12.2016 № 475-рш, Рішення НБУ від 26.01.2017 № 49-рш, Рішення НБУ від 02.03.2017 № 110-рш), відповідно розмір процентів за користування чужими коштами становить 30 125,66 грн ((481 858,88 грн х 14%) : 365 дн) х 163 дн).

Розмір облікової ставки НБУ за період з 14.04.2017 по 25.05.2017 (42 дні) становив 13% (джерело інформації: Рішення НБУ від 13.04.2017 № 232-рш), відповідно розмір процентів за користування чужими коштами становить 7 208,04 грн ((481 858,88 грн х 13%) : 365 дн) х 42 дн).

Розмір облікової ставки НБУ за період з 26.05.2017 по 26.10.2017 (154 дні) становив 12,5% (джерело інформації: Рішення НБУ від 25.05.2017 № 318-рш, Рішення НБУ від 06.07.2017 № 418-рш, Рішення НБУ від 03.08.2017 № 493-рш, Рішення НБУ від 14.09.2017 № 593-рш), відповідно розмір процентів за користування чужими коштами становить 25 413,08 грн ((481 858,88 грн х 12,5%) : 365 дн) х 154 дн).

Отже з відповідача на користь позивача за період з 01.11.2016 по 26.10.2017 підлягають стягненню проценти за користування чужими коштами в розмірі 62 746,78 грн (30 125,66 грн + 7208,04 грн + 25 413,08 грн).

Таким чином, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ТОВ "Порше Лізинг Україна" на користь ОСОБА_2 суми процентів у розмірі 62 746,78 грн.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Порше Лізинг Україна» про те, що обовязок повернути грошові кошти у нього виник після набрання рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 законної сили, яким було встановлено розмір грошових коштів, що підлягають поверненню позивачеві, не заслуговують на увагу, оскільки факт нікчемності договору про фінансовий лізинг №00006687 від 13.02.2013 було встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.09.2016, яке набрало законної сили 01.11.2016, і саме з цієї дати позивач дізнався про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів.

Посилання ТОВ «Порше Лізинг Україна» на те, що грошові кошти у розмірі 481 858,88 грн одразу після відкриття виконавчого провадження 27.10.2017 були перераховані відповідачем на рахунок виконавчої служби також не є слушними, оскільки стосуються стадії виконання судового рішення.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що жодного знецінення грошових коштів не було, суд апеляційної інстанції застосував реституцію з урахуванням еквіваленту грошового зобовязання в іноземній валюті за діючим обмінним курсом НБУ на момент постановлення рішення, оскільки рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 на користь позивача стягнуто 481 858,88 грн, що еквівалентно 18 604,59 дол. США, так як застосування реституції не виключає правомірності застосування до спірних правовідносин норми ст. 1212 ЦК України з моменту виникнення у відповідача такого обовязку.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що нікчемність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу встановлена судовим рішенням і згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення, а тому проценти мають нараховуватись з 15.02.2013 є хибними, оскільки відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У даній цивільній справі, як неодноразово наголошувалось раніше, це дата набуття законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, а саме - 01 листопада 2016 року.

Відповідно до ч. 6, 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково на суму 62 746,78 грн (62 746,78 грн від 121 990,93 грн становить 51,44 %), з ТОВ «Порше Лізинг Україна» належить стягнути на користь держави 627,52 грн судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції (51,44% х 1 219,91 грн (судовий збір за вимогу майнового характеру у відповідності до п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»).

У звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги (121 990,93 грн 62 746,78 грн = 59 244,15 грн що становить 48,56% від оскаржуваної суми боргу), та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 888,58 грн (1 829,87 грн х 48,56%) за апеляційний розгляд справи слід компенсувати ТОВ «Порше Лізинг Україна» за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 березня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (пр-т Павла Тичини, 1 В, м. Київ, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) 62 746,78 грн процентів за користування грошовими коштами.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь держави 627,52 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, 888,58 грн судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року.

Головуючий:Судді: