Справа №2-2220/2007 29.05.2018
Провадження №22-ц/784/859/18
Провадження 22ц/784/859/18 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

29 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- представника стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника стягувача ОСОБА_3 ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва постановлену 12 квітня 2018 року о 12.04 год. суддею цього ж суду Румянцевою Н.О., у справі № 2-2220/2007, за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ( далі Інгульський ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області),

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із скаргою на бездіяльність начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Заявник зазначав, що на виконанні в Інгульському ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листі про стягнення з ОСОБА_4 на його користь суми боргу.

02 лютого 2018 року звернувся із скаргою до начальника ВДВС на бездіяльність державного виконавця та просив притягнути його до дисциплінарної відповідальності, оскільки той в порушення вимог вказаного Закону не проводив перевірку майнового стану боржника протягом лютого вересня 2017 року, як це передбачено ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», не виконав свого обов'язку щодо звернення стягнення на житлове приміщення, яке належить боржнику на праві власності. Крім того, неналежне виконання державним виконавцем вимог Закону призвело до відмови судом в задоволенні подання щодо примусового доступу до житла боржника.

Проте, начальник відділу не відреагував на допущені державним виконавцем порушення, не здійснив належного та ефективного контролю за діями державного виконавця, в провадженні якого перебувало зведене виконавче провадження щодо стягнення коштів із ОСОБА_4

Посилаючись на наведене, заявник просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Інгульського ВДВС та зобовязати здійснити контроль у виконавчому провадженні за скаргою, відповідно до вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу, посилаючись на її незаконність, неповне зясування судом обставин справи та постановити нове судове рішення про задоволення скарги.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження № 524266979 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2220 від 20 листопада 2007 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 331 746 грн. 05 коп.; виконавчого листа №2-1424 від 02 квітня 2010 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 231 679 грн. 08 коп. боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за користування коштами 26 916 грн. 94 коп. та судових витрат; виконавчого листа №2-2714 від 21 листопада 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 84 063 грн. 67 коп., 3% річних в сумі 21 740 грн. 60 коп., та 1178 грн. 04 коп. судових витрат.

Як видно із копії матеріалів виконавчого провадження, що міститься в матеріалах справи, боржник починаючи не виконує судове рішення щодо сплати боргу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 18 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Цією ж статтею передбачено перелік прав державного виконавця щодо здійснення ним виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10 денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення нерухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

В матеріалах виконавчого провадження наявні лише запити державного виконавця направлені у лютому- березні 2017 року до банків, фінансових установ інших організацій для перевірки майнового стану боржника та інформації щодо відсутності у боржника доходів, депозитних коштів, інших відкритих рахунків.

В порушення ч. 8 ст. 48 Закону не проводилася перевірка щодо майнового стану боржника, а саме не рідше ніж один раз на два тижні не надсилалися запити для виявлення рахунків та не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення рухомого та нерухомого майна.

Згідно ст. 51 Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями може бути звернено стягнення на заставлене майно боржника.

06 лютого 2017 року державним виконавцем в межах вказаних виконавчих проваджень проведено арешт належного ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме частини квартири АДРЕСА_1.

Виявивши майно боржника, державний виконавець не прийняв постанови про звернення стягнення та не вирішив питання про можливість його реалізації.

Протягом квітня серпня 2017 року жодних заходів примусового характеру та будь яких інших дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення з боку державного виконавця не вживалося.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року в задоволенні подання про примусове проникнення до житлового приміщення боржника було відмовлено. Серед інших причин, які стали підставою для такого висновку суду, зазначено й те, що державний виконавець не надав жодного доказу перешкоджання боржником вільного доступу до житла, а також проживання боржника за адресою вказаною державним виконавцем у поданні.

У звязку з цим, 02 лютого 2018 року представником стягувача подана скарга на імя начальника Інгульського ДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області на тривалість невиконання судового рішення, ухваленого на його користь в якій зазначалося про бездіяльність державного виконавця Інгульського ВДВС ОСОБА_5, зокрема зазначалося, що державним виконавцем тривалий час не вживаються заходи по реалізації майна боржника, не здійснюється перевірка майнового стану боржника, як це передбачено ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов'язків стало підставою для відмови у наданні судом дозволу на примусове проникнення до житла боржника.

В скарзі містилися вимоги про покладення обовязку на державного виконавця провести виконавчі дії щодо арешту майна боржника, а також притягнути державного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

За результатами розгляду звернення від 02 лютого 2018 року представнику ОСОБА_3 15 лютого 2018 року надано відповідь № 9667 за підписом начальника відділу Інгульського ДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області ОСОБА_6, яка містить лише незначний перелік виконавчих дій, вчинених державним виконавцем.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених вимог, оскільки вони не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця, регламентовано розділом VII ЦПК України.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому у п. 3 цієї постанови судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно із статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Наведені вище обставини підтверджують факт порушення державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області вимог Закону, який не здійснив всіх необхідних дій для примусового виконання виконавчого листа про стягнення з боржника ОСОБА_4 на користь заявника заборгованості.

Проте, враховуючи тривалість невиконання судових рішень, начальником ВДВС ОСОБА_6 в порушення вимог частини 4 статті 74 Закону та посадових обов'язків, жодних дій, спрямованих на своєчасність, правильність та повноту виконання судового рішення державним виконавцем, забезпечення дієвого контролю за здійсненням виконавчих дій, в тому числі шляхом надання державному виконавцю доручень та вказівок, тощо не вчинено, що є підставою для визнання його бездіяльності протиправною.

Таким чином, судова колегія визнає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України її слід скасувати і постановити нове судове рішення про задоволення скарги заявника.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 451 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області, що полягає у відсутності контролю за діями державного виконавця Лисенко К.М. в провадженні якої знаходилось зведене виконавче провадження № 52426979 про стягнення коштів із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Зобовязати начальника Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області виконати вимоги ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в частині належного контролю у зведеному виконавчому провадженні № 52426979.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 31.05.2018 р.