Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 127/20464/16-ц

провадження № 61-16900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Держава Україна в особі Прокуратури Вінницької області, Вінницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії, Державна казначейська служба України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами заступника прокурора Вінницької області та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Шемети Т. М., Голоти Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області, Вінницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні своїх повноважень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що 05 серпня 2012 року приблизно о 19-00 годині йому були нанесені тілесні ушкодження середнього ступеня, у зв'язку з чим він втратив здоров'я та став інвалідом ІІІ групи (наразі - ІІ групи). 22 листопада 2012 року за фактом скоєння злочину було порушено кримінальну справу. Розслідування справи проводилося незадовільно, у зв'язку з чим він неодноразово звертався із скаргами до органів державної влади, проте вказані звернення не дали позитивного результату. На час розгляду справи кримінальне розслідування не закінчено, а справа не направлена до суду. Прокуратурі Вінницької області, Прокуратурі міста Вінниці та слідству відомо про осіб, які перебували 05 серпня 2012 року о 19-00 годині по провулку Учительському в місті Вінниці та наносили йому тілесні ушкодження. Досудове розслідування триває більше чотирьох років. Органами досудового слідства та прокуратурою умисно здійснюються перешкоди в доступі до правосуддя впродовж розумного строку шляхом затягування справи, чим порушені його права, встановлені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В результаті бездіяльності органів державної влади йому завдано моральної шкоди, яка полягає у немайнових втратах, душевних стражданнях і розладі здоров'я. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути за рахунок Держави України на свою користь 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з Державного бюджету України у безспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватися на цю суму.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Прокопчук А. В. від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що твердження позивача про завдання йому бездіяльністю відповідачів моральної шкоди, яка виразилися в немайнових втратах, душевних стражданнях та втраті здоров'я, є безпідставними і такими, що не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто за рахунок Держави України шляхом списання коштів із спеціально визначеного рахунку Державного бюджету України в безспірному порядку на користь ОСОБА_4 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства і прокуратури призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричинені йому шкоди та можливості її вчасного відшкодування особами, які безпосередньо її завдали, згідно з чинним законодавством, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції. Стягуючи на користь ОСОБА_4 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, додаткові зусилля позивача для відновлення своїх прав, втрачений час, вимоги розумності і справедливості.

17 травня 2017 року заступник прокурора Вінницької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції лише констатував заподіяння ОСОБА_4 моральної шкоди, проте жодних доказів її спричинення не навів. Позивачем не докладалося жодних зусиль для нормалізації життєвих зв'язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми і не надано доказів втрати чи погіршення таких зв'язків і стосунків через тривалість досудового розслідування кримінального провадження за фактом умисного нанесення середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Будь-яких медичних документів, які б свідчили про негативні зміни у стані здоров'я у зв'язку з тривалістю розслідування вищезазначеного кримінального провадження позивачем також не надано. Тобто позивачем не доведено, а судом не встановлено фактів, які б могли підтвердити завдання ОСОБА_4 моральної шкоди. Висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, існування причинного зв'язку між бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури і заданням ОСОБА_4 будь-якої шкоди є безпідставними і суперечать фактичним обставинам справи.

24 травня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом при ухваленні рішення повно і всебічно досліджено обставини справи і зроблено відповідні висновки, однак при визначенні розміру відшкодування не враховано характер та ступінь вини державних органів, що проявили протиправну бездіяльність. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції не навів мотивів того, чому саме заявлений позивачем розмір є неспівмірним із шкодою, яка йому завдана.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Прокуратури Вінницької області та витребувано її матеріали із Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області, в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на фактах і доказах, які містяться у матеріалах справи. Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням вимог законності та обґрунтованості, однак з порушенням правил оцінки шкоди відповідно до ступеня і характеру його моральних страждань та недодержанням вимог співмірності, що є підставами для зміни рішення в частині суми відшкодування. Факт завдання йому моральної шкоди підтверджується скаргами до уповноважених органів на бездіяльність їх підлеглих, зверненнями з проханням про надання інформації про слідчі заходи, проведені в межах кримінального провадження.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу № 158/2689/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 05 серпня 2012 року приблизно о 19-00 годині ОСОБА_4 були нанесені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, у зв'язку з чим за його заявою було порушено кримінальну справу № 12010429.

Оскільки вказана справа велася вкрай неефективно, позивач неодноразово звертався до суду із скаргами на дії слідчого та бездіяльність прокуратури міста Вінниці.

Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 14 вересня 2012 року скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області старшого лейтенанта міліції Скакуна Р. В. про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 серпня 2012 року відносно ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого статтями 121 (умисне тяжке тілесне ушкодження), 125 (умисне легке тілесне ушкодження) Кримінального кодексу України (далі - КК України) задоволено. Постанову слідчого скасовано. Матеріали справи направлено прокурору міста Вінниці для організації додаткової перевірки.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2013 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Руднєва Д. О., яка полягала у незавершенні досудового слідства, за відсутності клопотання учасників процесуальної дії, щодо фіксації судового процесу технічними засобами, задоволено частково. Визнано бездіяльність слідчого, яка полягала у непроведенні досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). Зобов'язано слідчого провести досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000162 22 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_4 у строки, передбачені статтею 28 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2014 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора прокуратури міста Вінниці молодшого радника юстиції Козорева І. О., яка полягала у неефективному проведенні досудового розслідування, задоволено частково. Визнано бездіяльність прокурора і зобов'язано його здійснювати нагляд за виконанням покладених на слідчого, який здійснює досудове розслідування, вказівок у розумні строки, передбачені статтею 28 КПК України, та вчинити всі можливі заходи для всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2014 року скаргу ОСОБА_4 задоволено. Скасовано постанову старшого слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Панчук М. М. від 05 березня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0000162. Матеріали кримінального провадження направлено до СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області для проведення додаткової перевірки.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2014 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора міста Вінниці задоволено. Зобов'язано прокурора міста Вінниці здійснювати нагляд за виконанням покладених на слідчого та процесуального прокурора обов'язків у розумні строки, передбачені статтею 28 КПК України, та вчинити всі можливі заходи для всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин справи за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за № 0000162.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2014 року скаргу ОСОБА_4 на дії старшого слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Панчук М. М. задоволено. Визнано дії старшого слідчого незаконними і зобов'язано його повідомити ОСОБА_6 про підозру у кримінальному провадженні № 0000162 від 22 листопада 2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року скаргу ОСОБА_4 на дії слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Мазура О. В. у кримінальному провадженні № 0000162 задоволено. Зобов'язано слідчого виконати вказівки прокурора від 19 лютого 2015 року в місячний термін з дня винесення ухвали суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області Пелиха С. Д. та прокурора Вінницької місцевої прокуратури Солодкого С.Ю. задоволено. Скасовано постанову прокурора Вінницької місцевої прокуратури Солодкого С. Ю. від 01 лютого 2016 року про відмову в задоволенні клопотання щодо відзиву справи з Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Зобов'язано слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області Пелиха С. Д. та прокурора Вінницької місцевої прокуратури Солодкого С. Ю. відізвати матеріали кримінального провадження № 0000162, внесеного до ЄРДР 22 листопада 2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, з Київського міського клінічного буро судово-медичної експертизи без виконання та направити до Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2016 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора прокуратури Вінницької області Карлащука Я.І. задоволено. Зобов'язано відповідальну особу прокуратури Вінницької області внести відомості до ЄРДР по заяві ОСОБА_4 від 15 червня 2016 року про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилався на положення статей 23, 1173, 1176,1190 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» і просив стягнути з відповідачів 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Однак шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у цій справі підставою для відшкодування шкоди є встановлена судовими рішеннями протиправна бездіяльність органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Конституційний Суд України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначив, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який чинності 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про бездіяльність правоохоронних органів, органів слідства та прокуратури щодо встановлення винних осіб у спричиненні ОСОБА_4 шкоди та можливості її вчасного відшкодування особами, які безпосередньо її завдали.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 4, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що заподіяна йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях, переживаннях, хвилюваннях, емоційному неспокою та необхідності захищати свої права в судовому порядку.

Зазначені обставини, враховуючи встановлені судом факти порушення прав ОСОБА_4 з боку правоохоронних органів, що полягають у їх бездіяльності при досудовому розслідуванні кримінального провадження, знайшли своє підтвердження в ході розгляду цієї справи.

Разом з тим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що посилання позивача на втрату ним здоров'я як підставу відшкодування заподіяної шкоди є необґрунтованим, оскільки, як встановлено з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_4, він втратив здоров'я внаслідок отриманих тілесних ушкоджень 05 серпня 2012 року.

У зв'язку з викладеним доводи позивача про неправильне визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди не узгоджуються з вимогами частини третьої статті 23 ЦК України. Суд апеляційної інстанції врахував характер порушень з боку відповідачів, глибину фізичних і душевних страждань потерпілого, його необхідність докладати додаткові зусилля для відновлення своїх прав, втрачений ним час, вимоги розумності і справедливості, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди відповідає інтересам позивача і є співмірним із завданою йому шкодою.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги заступника прокурора Вінницької області та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов