П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3051/18

Номер провадження 22-ц/804/743/18

Донецький апеляційний суд у складі суддів Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - приватне підприємство «Пищевые технологии»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року, у складі судді Владимирської І.М.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Пищевые технологии» (далі ПП«Пищевые технологии») про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 січня 2006 року по теперішній час він перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до наказу № 74-к від 03 липня 2006 року позивача переведено на посаду заступника директора за загальними питаннями. З січня 2013 року розмір заробітної плати позивача встановлений 1700 грн. на місяць, однак, з серпня 2013 року і до теперішнього часу відповідач заробітну плату позивачу не виплачує. Вважаючи, що відповідач порушує трудове законодавство, просив стягнути з ПП«Пищевые технологии» на свою користь заборгованість по заробітній платі з серпня 2013 року до 01 червня 201 року, з урахуванням індексу інфляції та компенсації, в сумі 317 988 грн.75 коп.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом порушені вимоги процесуального законодавства щодо порядку розгляду справи в заочному порядку; суд не зазначив про відмову у позові повністю або частково, чим порушив п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України; представлені відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування та офіціальний звіт за формою ОК-5, з електронним цифровим підписом та у форматі, що унеможливлює внесення до неї змін, є належним доказом у справі; викладені судом припущення щодо повного/неповного виконання позивачем посадових обов'язків не є

предметом позову та судом не враховано, що трудовим законодавством України не передбачено позбавлення робітника права на отримання заробітної плати внаслідок неповного виконання посадових обов'язків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглянута судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідач був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в порядку визначеному Законом України від 12 серпня 2014 року № 1632-УП «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно запису трудової книжки НОМЕР_1, ОСОБА_1 з 19 січня 2006 року перебуває у трудових відносинах із ПП «Пищевые технологии» і наказом № 74-к від 03 липня 2006 року позивача переведено на посаду заступника директора підприємства у загальних питаннях.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 позивач працював з 2005 року по 2016 рік; у відомостях відображені страхувальники застрахованої особи, в тому числі ПП «Пищевые технологии» з кодом 30076215 та дані про звітний місяць (чисельник: сума заробітку для нарахування пенсії (грн.), знаменник, ліва частина : кількість днів стажу в місяці, права частина : позначка про сплату страхових внесків а.с.7-9).

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та компенсації з серпня 2013 року по 01 червня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували його позовні вимоги; представлені індивідуальні відомості не визначають розмір заборгованості по заробітній платі, середньоденний або середньомісячний заробіток. Крім того, позивач просить про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на 01 червня 2018 року, а індивідуальні відомості взагалі не містять даних про роботу ОСОБА_1 у відповідача в 2017-2018 роках.

З рішенням суду не можна не погодитися.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України передбачають, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, позивач вказує, що ПП «Пищевые технологии» порушує його трудові права з серпня 2013 року, оскільки не виплачує заробітну плату. Крім того, за діючим законодавством, у зв'язку з вказаними порушеннями, він має право на отримання заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсації.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що він продовжує працювати до теперішнього часу у ПП «Пищевые технологии», яке зареєстровано в м.Донецьку. Наприкінці 2014 року чи на початку 2015 року виробництво на підприємстві припинилося і з того часу директор підприємства та він здійснюють пошук приміщення та обладнання для роботи на території підконтрольній владі України. Його трудова книжка знаходиться на підприємстві, а долучена до справи її ксерокопія виготовлена ним раніше; довідки підприємства про наявність заборгованості по заробітній платі чи її розміру у нього не має; вважає, що інформація УПФУ є достатньою для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, індексу інфляції та компенсації; з підприємства він не звільнений і досі продовжує виконувати свої обов'язки.

За положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина перша статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Отже, діюче цивільне законодавство визначає, що при зверненні особи до суду за захистом порушеного права, ця особа повинна довести обставини, які мають значення для справи та надати відповідні докази, що підлягають оцінці судом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З урахуванням викладеного та норм матеріального і процесуального права, колегія вважає, що висновки суду про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації та компенсації є вірними, оскільки наявність та розмір заборгованості по заробітній платі не підтверджено належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно не прийняв до уваги представлені індивідуальні відомості про застраховану особу, не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позову, оскільки ці відомості відображають суми заробітку для нарахування пенсії, а не свідчать про заборгованість по заробітній платі та про розмір цієї заборгованості.

Висновки суду щодо розміру заборгованості не можуть ґрунтуватися на припущеннях, які, виходячи з положень ч. 6 ст. 81 КЗпП України, не можуть бути прийняті судом як правильні.

За відсутності об'єктивних даних про розмір заробітної плати позивача за спірний період чи заборгованості з заробітної плати, не підтвердженим є і розрахунок позивача про стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Думка позивача про те, що представлені індивідуальні відомості про застраховану особу є достатніми доказами невиплати йому заробітної плати та підставою для стягнення з відповідача заробітної плати разом з індексацією та компенсацією в сумі 317 988,75 грн. була предметом дослідження суду першої інстанції і цим доказам надана належна оцінка, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться за межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог закону оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у позові за відсутності належних і допустимих доказів у справі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права при розгляді справи в заочному порядку та невідповідність резолютивної частини рішення вимогам п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України (відмова у позові повністю або частково за кожною позовною вимогою) не є безумовною підставою для скасування судового рішення, оскільки ці порушення не призвели до ухвалення незаконного рішення.

Стаття 376 ЦПК України визначає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушень норм права, які передбачені ст.376 ЦПК України, під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної

інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Отже, колегія не вбачає підстав для задоволення скарги та скасування судового рішення, зважаючи на те, що будь-яких об'єктивних доказів щодо порушення строків виплати заробітної плати, розміру заробітної плати та її заборгованості за період з серпня 2013 року до червня 2018 року позивач ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 13 грудня 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л. Гаврилова

Т.Б. Ткаченко