БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/5592/17
провадження № 2/361/458/18
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2018 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

У вересня 2017 року до суду звернулась ОСОБА_3 із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначає, що 14.08.2015 року між нею та ОСОБА_4 укладеного договір купівлі-продажу будинку №13 по вул. П. Хамбіра, с. Русанів, Броварський район, Київської області, але підписуючи вказаний договір позивач припустилась помилки щодо природи правочину, адже вважала, що договір містить положення, які передбачають обовязок ОСОБА_4 довічно доглядати за позивачем та матеріально утримувати її.

Далі, зазначає, що на початку липня 2015 року ОСОБА_4 зі своєю сімєю: чоловіком ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_7 переїхали проживати в спірний будинок, а вже через місяць запропонували укласти в нотаріуса договір довічного утримання, на що позивач погодилась тому, що нові мешканці дуже гарно піклувались про неї, надавали усю необхідну допомогу. Позивач не має іншого житла крім спірного будинку, тому і не бажала укладати договір купівлі-продажу будинку, за який не отримала жодної винагороди від відповідача. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 14.08.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі за № 3-2934, у звязку допущенням ОСОБА_3 помилки щодо природи правочину та прав і обовязків сторін.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримала, просила визнати недійсним оскаржуваний правочин, бо вона не хотіла відчужувати будинок, а вважала, що відповідач буде доглядати та допомагати.

Представник позивача ОСОБА_8 доводи позову підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив про задоволення позовних вимог.

Відповідач та її представник ОСОБА_9 позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа Державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позовних вимог, через їх безпідставність.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 14.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу будинку, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила житловий будинок №13 по вул. П. Хамбіра в с. Русанів Броварського району Київської області. Договір посвідчений ОСОБА_5, державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №3-2934.

Також, 14.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила 4/6 частин земельної ділянки площею 0, 1612 га, що розташована за адресою: с. Русанів, Броварський район, Київської області, по вул. П.Хамбіра №13.

Із витребуваних у державного нотаріуса документів, на підставі яких посвідчений оскаржуваний договір видно, що до посвідчення договору передувало зібрання позивачем ряду документів для укладення договору купівлі-продажу будинку: отримана у виконавчому комітеті Русанівської сільської ради довідка від 14.08.2015 р. № 569 про склад зареєстрованих в будинку осіб, довідка від лікаря-психіатра від 14.08.2015 року та висновок про оціночну вартість будинку від 06.08.2015 року, здійснений ТОВ «Експерт-Альянс».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2016 року (цивільна справа № 361 /2702/16-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_11 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Зі змісту вказаних судових рішень, видно, що у травні 2016 року ОСОБА_3 зверталась до суду із позовом про визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу будинку від 15.08.2015 року. В обґрунтування такого позову посилалась на те, що оскаржуваний договір вчинений під впливом обману (ст. 230 ЦК України). У задоволенні позовних вимог відмовлено у звязку з їх недоведеністю.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 пояснила, що домовлялись із відповідачем про укладення договору довічного утримання, відповідач запропонувала укласти цивільний договір, але він свідку не підійшов. До дня укладення договору, свідок хворіла, у неї була підвищена температура, та і в день укладення договору дуже погано себе почувала. У нотаріуса свідок із ОСОБА_4 довго чекали в черзі, пізніше вийшла нотаріус і повідомила, що уже закінчується робочий день, але ОСОБА_4 зайшла до кабінету нотаріуса. Пізніше до кабінету покликали свідка, яка договір не читала, бо погано себе почувала, але підписала договір. Свідок продовжувала проживати у будинку і лише в лютому 2016 року із квитанцій з газової служби дізналась про те, що будинок їй не належить. Зараз у будинку відключений газ, позивачу чинять перешкоди у користуванні будинком. Також повідомила, що гроші за будинок відповідач їй не давала, нотаріус договір не читала, нічого не пояснювала. На уточнюючі запитання, свідок пояснила, що умови договору довічного утримання не обговорювали.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що розшукувала з чоловіком житло, знайшли оголошення ОСОБА_3, зателефонували їй, оглянули будинок, домовились про ціну та обговорили умови договору купівлі-продажу будинку. Разом із ОСОБА_3 були у нотаріуса на консультації, де отримали перелік необхідних документів. 14.08.2015 року свідок передала гроші ОСОБА_3 за будинок та земельну ділянку. Під час укладення договору, нотаріус встановила особи, запитала чи усвідомлюють та розуміють сторони умови договору, ОСОБА_3 уважно перечитала чорновий варіант договору, вона все розуміла, після цього був підписаний оскаржуваний договір. ОСОБА_3 повідомляла ОСОБА_4 про те, що забере свої речі та переїде з будинку. Через 2 тижні після укладення договору, свідок із сімєю переїхала до будинку, дозволили позивачу проживати у будинку до весни. Також свідок повідомила, що передала позивачу 11 тис. дол.. США перед укладенням договору.

Свідок ОСОБА_6, чоловік відповідачки, у судовому засіданні пояснив, що вони з дружиною шукали житло, домовились із ОСОБА_3 про придбання будинку у липні 2015 року, а 14 серпня 2015 року уклали договір купівлі-продажу. В день укладення договору вони були на роботі, а позивач чекала у нотаріуса в черзі. У нотаріуса при посвідченні договору були ОСОБА_3, ОСОБА_4, свідок та їхня дитина. ОСОБА_3А уважно перечитувала договір перед підписанням. Перед укладенням договору ОСОБА_3 сама збирала документи. Пояснив, що не було жодних домовленостей про укладення договору довічного утримання, будинок придбаний за гроші.

Свідок ОСОБА_5, держаний нотаріус, яка посвідчувала договір, пояснила, що 14 серпня 2015 року нею посвідчений договір купівлі-продажу будинку і земельної ділянки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Перед укладенням договору сторони приходили на консультацію, про інший договір, окрім купівлі-продажу, мова не йшла. В день укладення договору видно було, що сторони розуміють який договір укладається, крім того, свідок завжди пояснює що таке договір купівлі-продажу. ОСОБА_3 не скаржилась на поганий стан здоровя чи поганий зір, все розуміла та перечитувала договір.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог частин 2 та 3 цієї статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано наступні розяснення: «Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 3 статті 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

З огляду на викладені обставини видно, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу будинку, при його укладенні позивач розуміла природу правочину та наслідки вчинення такого правочину, адже, у судовому засіданні стороною позивача не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що позивач помилялася щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Більше того, сама позивач пояснила, що ніяких умов щодо договору довічного утримання із відповідачем не обговорювала. Вищевказані доводи позивача також спростовуються самим текстом договору, який підписаний сторонами по справі, та згідно вимог чинного законодавства помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до п. 11 Договору сторони підтверджують, що волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Крім того, саме по собі посилання позивача на те, що нібито вона не має іншого житла не може бути свідченням того, що особа не розуміла правову природу правочину, своїх прав та обовязків.

Оцінюючи зібрані у справі докази, а саме покази позивача як свідка, яка повідомила суду, що вважала, що укладає договір довічного утримання, суд зазначає, що такі покази свідка не узгоджуються з іншими матеріалами справи, тому не можуть бути безумовним доказом доводів позовних вимог.

Щодо посилань позивача на неотримання коштів за будинок, суд вважає їх недоведеними та безпідставними. Зокрема, відповідно до п. 5 Договору, продаж житлового будинку проводиться за узгодженою Сторонами ціною, яка становить 149000 грн. (сто сорок девять тисяч гривень 00 копійок), які, Продавець, отримала готівкою до підписання цього договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього Договору та відповідає волевиявленню кожного з них, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Підписання цього Договору буде свідчити про те, що розрахунки за житловий будинок здійснено повністю та про відсутність претензій до Покупця по оплаті з боку Продавця.

Відповідно до ч.1 ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 вищевказаного Кодексу визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом стаття 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.М. Петришин