Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 127/4843/16-ц

провадження № 61-20888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: виконавчий комітет Вінницької міської ради, Вінницька міська рада,

представники відповідачів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47,

представник третіх осіб - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Овсюка Є. М. від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Нікушина В. П., Оніщука В. В., від 13 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що власниками квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надбужанське-13» (далі - ОСББ «Надбужанське-13»), яке зареєстровано виконавчим комітетом Вінницької міської ради 29 серпня 2008 року.

У січні 2016 року їй стало відомо, що на внутрішні площі вбудованих приміщень цокольного поверху будинку на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 березня 2008 року № 552 видано свідоцтво про право комунальної власності від 18 березня 2008 року № 777 на вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 38,7 кв. м. Зазначене приміщення є допоміжним, в ньому розташовано технічне обладнання будинку, необхідне для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир та побутового обслуговування його мешканців, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, оформлення права комунальної власності на це приміщення порушує права власників квартир будинку, які є співвласниками допоміжних приміщень у будинку,

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, на підставі частини першої статті 369, частини другої статті 382 ЦК України, частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» просила суд: визнати недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 березня 2008 року № 552 у частині пункту 1.3 щодо оформлення права комунальної власності на вбудоване приміщення по АДРЕСА_1, що складається з приміщень: літери «А» - п/А - пр. № 45: № 1-№ 6 - 38,7 кв. м, та свідоцтво про право власності від 18 березня 2008 року № 777 на це приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_48, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Вінницьку міську раду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року узадоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірне цокольне приміщення безумовно відноситься до нежитлових приміщень, які можуть бути самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_4відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради в оскаржуваній частині, на підставі якого видано свідоцтво про право власності, прийнято у межах повноважень та відповідно до вимог закону. Разом з тим надані позивачем докази не підтверджують розміщення у спірному приміщенні технічного обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. При цьому ОСОБА_4не надано доказів, які б достовірно свідчили, що оскаржувані рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та свідоцтво про право комунальної власності порушують права та інтереси співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1.

У лютому 2017 року ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, пославшись на визначення статусу нежитлового приміщення, не звернув уваги на дату прийняття будинку до експлуатації - 30 грудня 1985 року, внаслідок чого неправильно застосував Державні будівельні норми від 18 травня 2005 року та помилково зазначив, що питання до якого типу відноситься цокольне приміщення - допоміжного чи нежилого, встановлюється у судовому засіданні шляхом з'ясування місця розташування цього приміщення, способу його використання тощо, оскільки тип приміщення визначається будівельними нормами і правилами.

Також суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, дійшовши висновку, що оформлення права власності на спірний об'єкт нерухомого майна регулювалося ЖК України, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно і не застосував пункт 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року.

Також суд не застосував до спірних правовідносин положення статей 41, 55 Конституції України, статті 317, 319, частину другу статті 382 ЦК України, статті 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року, оскільки на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення прав власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому у законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.

Крім того, суд першої інстанції не врахував рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків та від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі про тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Разом з тим апеляційний суд у порушення частини четвертої статті 10, статей 60, 64, частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, відмовив у долученні до матеріалів справи та дослідженні письмових доказів, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, вимогам закону, підтвердження їх поясненнями сторін і матеріалами справи, порушивши вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Відтак, рішення судів попередніх інстанцій є незаконними.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

24 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 30 грудня 1985 року № 717 «Про затвердження актів державних прийомок для експлуатації закінчених будівництвом об'єктів» затверджено акти державних прийомок до експлуатації закінчених будівництвом об'єктів, у тому числі 44-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 3 495 кв. м, якому присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1, і на підставі зазначеного рішення видано реєстраційне свідоцтво на зазначене домоволодіння, яке зареєстровано за Вінницькою міською радою народних депутатів і складається з одного житлового будинку, про що внесено запис в реєстрову книгу за № 5 і № 1586.

Будучи власником всього зазначеного будинку територіальна громада в особі Вінницької міської ради прийняла рішення від 18 березня 2008 року № 552, яким оформила право комунальної власності за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на вбудоване приміщення по АДРЕСА_1, що складає приміщення: літери «А» - п/А - пр. № 45: № 1-№ 6 - 38,7 кв. м, про що 18 березня 2008 року видано свідоцтво про право власності № 777, відповідно до якого приміщення літери «А» - п/А - пр. № 45: № 1-№ 6 - 38,7 кв. м, належить територіальній громаді м. Вінниці.

У 2008 році власниками квартир будинку АДРЕСА_1 прийнято рішення про створення ОСББ «Надбужанське-13», яке зареєстровано виконавчим комітетом Вінницької міської ради 29 серпня 2008 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відносить до житлового фонду і є самостійним об?єктом цивільно-правових відносин.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Отже, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що спірне приміщення належить до нежитлових приміщень і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, натомість, позивачем не доведено тих обставин, що спірне приміщення є допоміжним, що є її процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Посилання касаційної скарги на те, що суди не застосували законодавство, яке регулює спірні правовідносини і стосується допоміжних приміщень багатоквартирного будинку є безпідставними, оскільки згідно з матеріалами інвентаризаційної справи спірне цокольне приміщення складає одну ідеальну частку, відокремлене від інших приміщень підвалу, має окремий від будинку вхід, який був облаштовано ще під час будівництва будинку, що підтверджується планом будинку 1986 року. Приміщення складається з приміщень: 1 - тамбур, 2 - майстерня, 3 - коридор, 4 - туалет, 5 - умивальник, 6 - майстерня. Загальна площа приміщення 38, 7 кв. м.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк