ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1212/18 Справа № 206/1478/17 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходився житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, літ. А-1, загальною площею 22,6 кв.м., житловою площею 10,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці, загальною площею 1022 кв.м.

Відповідно до плану земельної ділянки КП «ДМБТІ» ДОР від 23.07.1964 року за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться земельна ділянка площею 1022 кв.м., яка перебуває у користуванні ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №12 від 15.07.1964 року. На схематичному плані земельної ділянки зображений будинок житловою площею 10,1 кв.м. з відміткою «підлягає знесенню».

Відповідно до рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №12 від 15.07.1964 року було надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво нового будинку із знесенням старого будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, який не був придатним для проживання, що підтверджується технічним висновком техніка ОСОБА_5, у п.4 якого вказано «житловий будинок малогабаритний, житлова площа складає 10,1 кв.м., та який не відповідає нормальним житловим умовам, який належить ОСОБА_3».

Старий будинок, що знаходився на земельній площі 1022 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, був знесений та на його місці було побудовано новий житловий будинок.

Адреса нового житлового будинку на даний час у зв'язку із переадресацією та зміною назви вулиці обліковується за такою адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до технічного паспорту від 17 вересня 2017 року за вищезазначеною адресою розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. Д-2 (1979 року побудови) загальною площею 253,6 кв.м., житловою площею 123,4 кв.м. І поверх загальною площею 129,9 кв.м., а саме: 1 - гараж загальною площею 23,2 кв.м., 2 - коридор загальною площею 25,7 кв.м., 3 - санвузол загальною площею 13,8 кв.м., 4 - топочна загальною площею 3,4 кв.м., 5 - кухня загальною площею 20,9 кв.м., 6 - вітальня загальною площею 42,9 кв.м.; ІІ поверх загальною площею 123,7 кв.м., а саме: 7 - коридор загальною площею 29,4 кв.м., 8 - санвузол загальною площею 13,8 кв.м., 9 - житлова загальною площею 31,6 кв.м., 10 - житлова загальною площею 31,5 кв.м., 11 - житлова загальною площею 17,4 кв.м.; лазня літ. Г (1979 року побудови) загальною площею 41 кв.м.; споруди літ. 1-3,І - огорожа, ворота, септик.

Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем першої черги була ОСОБА_6, яка зверталась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Після звернення ОСОБА_6 для прийняття спадщини, державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 до КП «ДМБТІ» ДОР було направлено запит за вих.№2878 від 01.11.2007 року щодо надання інформації: на підставі якого правовстановлюючого документу та кому належить житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями АДРЕСА_2.

На вищезазначений запит КП «ДМБТІ» ДОР було надано відповідь від 30.11.2007 року за вих.№14188, з якої стало відомо, що станом на 29.11.2007 року реєстрація права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 не проводилася.

04.11.2007 року ОСОБА_6 продала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, яке належало її батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_2, ними було досягнуто згоди щодо ціни продажу - 6000 доларів США, що вбачається з розписки від 04.11.2007 року.

ОСОБА_2 було передано грошову суму в розмірі 6000 доларів США, тобто позивачем виконані усі істотні умови договору.

Наразі позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 померла, проте вона приховала той факт, що реєстрація права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2, не проводилась, зокрема ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищезазначеного домоволодіння.

Вважаючи вищезазначене домоволодіння своєю власністю та з дозволу ОСОБА_6 позивач фактично з жовтня 2007 року добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його. Інші особи протягом зазначеного часу на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, свої права не заявляли.

З урахуванням уточнених вимог, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 67-70).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року, в якому було виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - задоволені.

Визнано за ОСОБА_2 (іпн.НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_2, що складається з: житлового будинку Д-2, загальною площею 253,6 кв.м., жилою площею 123,4 кв.м.; лазні Г, площею 41 кв.м.; споруд 1-3, І - огорожа, ворота, септік (а.с. 112-116).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 137-143).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції було встановлено, що відповідно до плану земельної ділянки КП «ДМБТІ» ДОР від 23.07.1964 року за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться земельна ділянка площею 1022 кв.м., яка перебувала у користуванні ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №12 від 15.07.1964 року (а.с.8-11).

Згідно рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №12 від 15.07.1964 року було надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво нового будинку із знесенням старого будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

КП «ДМБТІ» виконано дослідження домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1, ж/м Ігрень на предмет будівлі нового будинку замість старого будинку, не придатного для проживання. При дослідженні домоволодіння встановлено, що домоволодіння належить ОСОБА_3, правовстановлюючих документів не має, у даному домоволодінні мешкає 5 осіб, житловий будинок малогабаритний, житлова площа якого складає 10,1 м.кв., який не відповідає нормальним умовам проживання, на даній земельній ділянці є можливість побудувати новий, житловий будинок будь-яких розмірів, але не вихідний за межі встановлених розмірів (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем першої черги була ОСОБА_6, яка зверталась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З відповіді КП «ДМБТІ» ДОР вбачається, що станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями АДРЕСА_2 не проводилася (а.с.46).

У 2007 році ОСОБА_6 продала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, яке належало її батькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, покупцю ОСОБА_2, ними було досягнуто згоди щодо ціни продажу - 6000 доларів США, ця сума була передана ОСОБА_2 продавцю ОСОБА_6, що й вбачається з розписки від 04.11.2007 року (а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією актового запису про смерть №761 від 10.08.2015 року (а.с. 44).

Відповідно до технічного паспорту від 17 вересня 2017 року за вищезазначеною адресою розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. Д-2 (1979 року побудови) загальною площею 253,6 кв.м., житловою площею 123,4 кв.м. І поверх загальною площею 129,9 кв.м., а саме: 1 - гараж загальною площею 23,2 кв.м., 2 - коридор загальною площею 25,7 кв.м., 3 - санвузол загальною площею 13,8 кв.м., 4 - топочна загальною площею 3,4 кв.м., 5 - кухня загальною площею 20,9 кв.м., 6 - вітальня загальною площею 42,9 кв.м.; ІІ поверх загальною площею 123,7 кв.м., а саме: 7 - коридор загальною площею 29,4 кв.м., 8 - санвузол загальною площею 13,8 кв.м., 9 - житлова загальною площею 31,6 кв.м., 10 - житлова загальною площею 31,5 кв.м., 11 - житлова загальною площею 17,4 кв.м.; лазня літ. Г (1979 року побудови) загальною площею 41 кв.м.; споруди літ. 1-3,І - огорожа, ворота, септик (а.с.71-78).

Щодо майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкова справа не відкривалась (а.с. 54-57).

Згідно відповіді Дніпровської міської ради від 09.11.2017 року, рішенням виконкому Дніпропетровської міської Ради депутатів трудящих від 20.07.1977 року №434 "О перейменуванні вулиць міста" у зв'язку зі створенням у місті нового Самарського району, до складу якого увійшли міста Придніпровськ та Ігрень, вулица Котовського була перейменована на вулицю Псковську(а.с.87).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що факт постійного проживання позивача з 2007 року по цей час у домоволодінні №36 по вул. Псковській у м. Дніпро є доведеним. Враховуючи те, що спірне нерухоме майно не має власника, позивач ОСОБА_2 на протязі більш ніж 10 років добросовісно, вільно та відкрито володіє спірним домоволодінням, постійно мешкає у ньому, слідкує за ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, а також те, що ніхто не заявляв до нього вимог щодо повернення вказаної частини нерухомого майна або визнання його відумерлою спадщиною, суд дійшов висновку, що відповідно до положень ст.344 ЦК України позивач набув права власності на це домоволодіння.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. ст. 209, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_6 договору, вчиненого у простій письмовій формі, який не був нотаріально посвідчений у передбачений законом порядок.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_2 вимоги позовної заяви мотивував тим, що право володіння спірним нерухомим майном він пов'язує із купівлею у ОСОБА_6 домоволодіння, яке належало її батькам, сплативши останній 6 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Позивач зазначає, що ОСОБА_6 приховала від нього той факт, що реєстрація права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 не проводилась та ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

В рішенні суду зазначено, що ОСОБА_2 на протязі 10 років добросовісно, відкрито та безпосередньо розпоряджається чужим майном, а тому відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України набуває право власності на це майно (набувальна давність), що на думку колегії суддів не відповідає обставинам справи та належними доказами не підтверджено.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 9 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Однак, суд першої інстанції, посилаючись на норми закону та наявність підстав для задоволення позову, не з'ясував всі обставини справи. Зокрема, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо добросовісного, відкритого та безперервного розпорядження позивачем майном, будь-які дані щодо систематичної сплати коштів за комунальні послуги, договори про надання послуг з водопостачання, на вивіз сміття, та інші дані, які б свідчили про відкрите та безперервне володіння майном - також відсутні. Також, з матеріалів справи не вбачається, що спірне нерухоме майно є чужим, тобто належало на законних підставах саме ОСОБА_6, оскільки вони не містять належних та допустимих доказів зареєстрованого у передбаченому законом порядку права власності на спірне майно ані за ОСОБА_8, ані за іншими особами, а також доказів, що спірне майно було побудоване ОСОБА_3 після чого ним введено в експлуатацію відповідно до вимог Закону, та що ОСОБА_6 є його єдиною спадкоємицею.

Крім того, площа будинку, на який позивач просив визнати право власності, в технічному паспорті, складеному у 2017 року зазначена 253,6 кв.м., а відповідно до характеристики будинку, наданого ним же, загальна площа будинку складає 160 кв.м. (а.с. 75, 76).

Отже, суд 1 інстанції, не звернувши уваги на зазначене, дійшов необґрунтованого висновку щодо можливості визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - на домоволодіння АДРЕСА_2, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради сплачений судовий збір у сумі 3388 грн., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 3 388 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: