Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 310/80/16-ц

провадження № 61-2376св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року у складі судді Полянчука Б. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Полякової О. З., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, просив визнати незаконним збільшення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року відсоткової ставки з 14, 04 % до 27, 48 % річних за користування кредитом, а також відсоткової ставки з 33, 48 % до 60, 36 % річних, що сплачується у разі порушення умов пункту/підпунктів 1.1., 2.2.4., 2.3.3. договору, згідно з кредитним договором від 01 листопада 2006 року № zpbnАК19360042, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3; зобов'язати банк здійснити перерахунок суми заборгованості за названим кредитним договором з урахуванням відсоткової ставки в розмірі 14, 04 % та відповідно 33, 48 % річних.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 01 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ним, ОСОБА_3, укладено кредитний договір № zpbnАК19360042. В умовах пункту 1.1. кредитного договору передбачено надання позичальнику банком кредитних коштів у розмірі 73 742, 00 грн для купівлі автомобіля, а також 33 422, 09 грн на сплату страхових платежів з оплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 17 % на місяць, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, що складає 14, 04 % річних. У пункті 3.2. договору передбачено при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту сплата банку відсотків за користування кредитом у розмірі 2, 79 % на місяць, нараховувані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, що складає 33, 48 % річних.

Через скрутне матеріальне становище позивач не завжди своєчасно та не у повному обсязі виконував взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту. Отримавши у квітні 2015 року ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у справі № 310/2659/15-ц від 03 квітня 2015 року, ОСОБА_3 стало відомо про звернення банку з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, а з доданого розрахунку заборгованості - про зміну банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором. Починаючи з 01 листопада 2008 року, відсоткова ставка склала 17, 04 % річних та з 01 лютого 2009 року - 27, 48 % річних. Відсоткова ставка за користування кредитом у разі прострочення платежів з 01 листопада 2008 року склала 39, 48 % річних та з 01 лютого 2009 року - 60, 36 % річних.

Позивач не погодився з такою зміною відсоткової ставки, оскільки банк не сповістив його про це у передбачені кредитним договором та статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» строки, ОСОБА_3 не отримував відповідних повідомлень від банку про збільшення відсоткової ставки.

Правовими підставами поданого позову визначено статті 15, 16, 638, 654 ЦК України, пункт 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав незаконним збільшення в односторонньому порядку з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсоткової ставки з 14, 04 % до 27, 48 % річних за користування кредитом, а також відсоткової ставки з 33, 48 % до 60, 36 % річних, що сплачується у випадку порушення умов пункту/підпунктів 1.1., 2.2.4, 2.3.3 договору; зобов'язав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором з урахуванням відсоткової ставки 14, 04 % річних за користування кредитом та 33, 48 % річних, що сплачується у випадку порушення умов пунктів/підпунктів 1.1., 2.2.4, 2.3.3 договору; стягнув з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави 1 102, 40 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч правилам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», підпункту 2.3.1. кредитного договору від 01 листопада 2006 року не повідомив ОСОБА_3 про збільшення відсоткової ставки. Такий правочин суперечить актам цивільного законодавства. Суд зазначив, що необхідно відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_3 шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок суми заборгованості за укладеним кредитним договором. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не довело пропуск позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що збільшення відсотків за кредитом не відповідає вимогам закону та кредитного договору. Доводи про те, що ОСОБА_3 знав про підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден, оскільки продовжував сплачувати заборгованість, суд не взяв до уваги у зв'язку з необґрунтованістю. Із розрахунку заборгованості встановлено, що ОСОБА_3 частково виконував зобов'язання за договором, але відповідачем не доведено, що погашення заборгованості відбулося з урахуванням збільшеної відсоткової ставки за кредитним договором. У кредитному договорі не міститься безпосередньої умови про право банку змінювати, крім основної відсоткової ставки, також й ставку за невиконання грошових зобов'язань за кредитним договором. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не доведено пропуск позивачем строку позовної давності, не надано належних та допустимих доказів повідомлення ОСОБА_3 про збільшення процентної ставки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що відповідно до підпункту 2.3.1. кредитного договору банк мав право змінювати відсоткову ставку за користування кредитними коштами, у тому числі за прострочене користування ними. Суду першої інстанції надано належні та допустимі докази направлення позивачу повідомлення про зміну процентної ставки. Суд не дослідив належним чином розрахунок заборгованості за кредитом, який свідчить, що позивач знав про зміну відсоткової ставки та сплачував у період з 25 вересня 2009 року до 27 вересня 2011 року та з 26 липня 2012 року до 26 жовтня 2012 року платежі з урахуванням збільшеної відсоткової ставки. 28 липня 2011 року позивач звертався у відділення банку із заявою про відкриття карткового рахунку, у тому ж відділенні був ознайомлений про зміни відсоткової ставки. Наведені обставини, на переконання заявника, свідчать про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності за такими вимогами.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки зміна банком розміру відсоткової ставки відбулась самовільно, без належного повідомлення позичальника як сторони договору. Факт підписання заяви про відкриття карткового рахунку не може свідчити про отримання позивачем листа банку про збільшення відсоткової ставки за укладеним кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 січня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року справу призначеного до судового розгляду.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 листопада 2006 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір № zpbnAK19360042, за умовами якого передбачено надання ОСОБА_3 кредитних коштів у розмірі 73 742, 00 грн для придбання автомобіля, а також 33 422, 09 грн на сплату страхових платежів, з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1, 17 % на місяць, що нараховувалися на суму залишку заборгованості за кредитом.

У пункті 3.2. кредитного договору визначено, що згідно зі статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених пунктами/підпунктами 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом, у розмірі 2, 79 % на місяць, що нараховуються на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

У підпункті 2.3.1 договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Відповідно до розрахунку заборгованості за цим кредитним договором ОСОБА_3 нараховувались до 31 жовтня 2008 року поточні відсотки за користування кредитом у розмірі 14, 04 % та 33, 48 % річних на прострочену заборгованість у зв'язку з несвоєчасним виконанням грошових зобов'язань. З 01 листопада 2008 року поточні відсотки за користування кредитом змінилися на 17,04 % річних та відсотки на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом змінилися на 33, 48 % річних та нараховувались у такому розмірі до 27 січня 2009 року.

Згідно з наданою банком суду першої інстанції копією листа від 05 вересня 2008 року, адресованого ОСОБА_3, починаючи з 01 листопада 2008 року відсоткова ставка за цим договором склала 17, 04 % річних; у цьому листі не міститься інформація про збільшення відсотків на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом на 33, 48 % річних. Наданий суду лист від 25 грудня 2008 року, за твердженням банку, був направлений позивачу та містив повідомлення про збільшення з 01 лютого 2009 року відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % річних. Відсоткова ставка у разі невиконання грошових зобов'язань за кредитним договором змінюється відповідно до зміни відсоткової ставки за кредитом. Разом з тим, доказів, які підтверджують вручення цих листів ОСОБА_3, суду не надано.

Суду першої інстанції не надано належних та допустимих доказів повідомлення ОСОБА_3 про збільшення процентної ставки, а в судовому засіданні встановлено, що позивач довідався про це тільки у 2015 році, отримавши в іншому судовому провадженні позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та додатки до неї, які містили розрахунок заборгованості зі збільшеною відсотковою ставкою.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до загального правила частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо усіх його істотних умов, у тому числі щодо надання його умовами права банку на збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У спірних правовідносинах така процедура передбачена умовами підпункту 2.3.1. кредитного договору.

Судами враховано, що відносини між сторонами виникли з приводу споживчого кредитування, кредит позивачу надавався кредитною установою на споживчі цілі, а отже на відносини між учасниками розгляду цього спору поширюються правила законодавства про захист прав споживачів.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин згідно із Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, у наведеній частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», законодавцем запроваджене імперативне правило, застосовуване до споживчих правовідносин, яким визначаються правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника-споживача про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом. Таким єдиним наслідком недотримання банком - кредитною установою - порядку запровадження відсоткової ставки за кредитом є недійсність такого правочину.

Визначаючи співвідношення між положеннями укладеного сторонами договору (підпункту 2.3.1. кредитного договору) та правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV), Верховний Суд має керуватися правилом частини третьої статті 6 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За правилом частини четвертої наведеної статті положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

У досліджуваних правовідносинах обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства - частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) - випливає з їх змісту, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вимог має своїм наслідком недійсність будь-якого правочину, що не відповідає такому правилу.

В оцінці правової природи рішення про збільшення в односторонньому порядку з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 202 ЦК України). Така дія передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку.

Таким чином, актом цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено та який визнається обов'язковим у цій справі, визначено, за яких умов зміна відсоткової ставки вважається чинною. Зокрема, у разі підвищення банком відсоткової ставки з'ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (чинних на момент зміни відсоткової ставки), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий же правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16. Верховний Суд не встановив підстав відступити від нього, а тому визнає його обов'язковим у цій справі.

Отже, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, доказів вручення таких повідомлень ОСОБА_3 не надано, в матеріалах справи містяться копії листів від 05 вересня 2008 року №20.1.3.2/6-32410884 про збільшення відсоткової ставки з 01 листопада 2008 року (а.с.37) та від 25 грудня 2008 року № б/н про зміну відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року (а.с. 13). При цьому докази відправлення першого листа в матеріалах справи відсутні, а реєстр відправки поштових відправлень від 07 січня 2009 року про направлення ОСОБА_3 поштової кореспонденції (а.с. 14), зокрема листа від 25 грудня 2008 року № б/н про зміну відсоткової ставки за кредитним договором, відомостей щодо опису відправлення не містить, оскільки в ньому відсутня інформація, яку поштову кореспонденцію направлено позивачу, а також не надано суду доказів її вручення адресату. У листі від 25 грудня 2008 року не зазначено номер документа, а за реєстром боржнику направлено лист № 17508. Зважаючи на наведене, копія реєстру відправки поштової кореспонденції не є належним доказом відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року, оскільки не містить відомостей щодо предмета доказування.

Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у повідомленні про зміну відсоткової ставки зазначена така адреса позичальника: АДРЕСА_2, натомість ОСОБА_3 зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_1. Така ж адреса зазначена й в укладеному кредитному договорі. Зазначене свідчить, що банк, визначаючи іншу адресу відправлення певної поштової кореспонденції позичальника, ніж зазначена в договорі, не діяв відповідно до умов укладеного з позивачем кредитного договору про направлення повідомлення за місцем проживання кредитора.

З огляду на наведене суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, з яким погодився апеляційний суд, про порушення банком процедури сповіщення позичальника про зміну відсоткової ставки, враховуючи відсутність доказів вручення таких повідомлень позивачу, а також про недійсність змін відсоткової ставки та, як наслідок, зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості, оскільки порядок запровадження таких змін суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховний Суд у визначенні справедливого рішення у справі керується передбаченими ЦК України способами захисту, які застосовуються судом. Захист порушених прав має відповідати обраному способу буквально і текстуально. Відповідно, правомірним є застосування судом вимоги про визнання правочину недійсним. Недійсність правочину є формою протиправності, оскільки з точки зору доктрини права, за своєю природою, є протиправною дією.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Враховуючи, що позивач як на правову підставу позову посилався на частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV), якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни, Верховний Суд зробив висновок про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції шляхом визнання недійсним збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки, застосування наслідків недійсності такої зміни шляхом зобов'язання банку здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У частині доводів касаційної скарги про пропуск строку позовної давності Верховний Суд врахував, що, визнавши клопотання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про застосування строку позовної давності необґрунтованим, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином встановили, що такий строк позивачем не пропущено, оскільки ОСОБА_3 повідомлення не отримував та дізнався про зміни у кредитному договорі з розрахунку заборгованості, отриманого у межах іншої цивільної справи № 310/2659/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Враховуючи, що банк не діяв розсудливо, не надав під час розгляду справи доказів своєчасного повідомлення боржника про зміну процентної ставки, Верховний Суд дійшов до переконання, що трирічний строк за правилами статті 257 ЦК України боржником не пропущено за такими вимогами.

Обставини, на які відповідач посилався на обґрунтування своїх заперечень проти позову, не можуть вважатися встановленими судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки за правилом частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на наведене, доводи заявника зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року щодо визнання незаконним збільшення в односторонньому порядку відсоткової, виклавши її в такій редакції:

«Визнати недійсним збільшення в односторонньому порядку з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» відсоткової ставки з 14, 04 % річних до 27, 48 % річних за користування кредитом, а також відсоткової ставки з 33, 48 % річних до 60, 36 % річних, що сплачується у випадку порушення умов пунктів/підпунктів 1.1., 2.2.4., 2.3.3. договору, згідно з кредитним договором від 01 листопада 2006 року № zpbnAK19360042, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3.

Застосувати наслідки недійсності змін відсоткової ставки шляхом зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором від 01 листопада 2006 року №zpbnAK19360042, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 із застосуванням відсоткової ставки 14, 04 % річних за користування кредитом та 33, 48 % річних, що сплачується у випадку порушення умов пунктів/підпунктів 1.1., 2.2.4., 2.3.3. договору, згідно з умовами кредитного договору від 01 листопада 2006 року № zpbnAK19360042».

В іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик