Справа № 133/205/18
Провадження № 22-ц/772/1028/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 рокуСправа № 133/205/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Денишенко Т.О., Марчук В.С.,

за участі секретаря судового засідання Торбасюк О.І., позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представників Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_6, розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області Сєчка В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача начальника Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_8, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача начальника Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_8 про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимученого прогулу, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у листопаді 2001 року її прийнято на посаду завідуючого відділом головного бухгалтера Козятинської районної виконавчої дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

01 листопада 2012 року вона була переведена на посаду головного бухгалтера, так як були внесені зміни в організацію праці у звязку із скороченням штату працівників Козятинської районної виконавчої дирекції.

30 травня 2017 року, ОСОБА_7 було попереджено про зміну в організації праці з 01 серпня 2017 року та відповідно до листа №01-237 від 26 червня 2017 року, останній було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу страхувальників та доходів, матеріального забезпечення, контрольно-ревізійної та фінансової роботи, на яку вона погодилась.

За період роботи на зазначеній посаді з 01 серпня 2017 року, вона не мала жодного дисциплінарного стягнення.

26 жовтня 2017 року ОСОБА_7 було вручене письмове попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє вивільнення.

Наказом № 364-к/тр від 18 грудня 2017 року ОСОБА_7 звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату працівників та неможливістю переведення за її згодою на іншу роботу.

Вважаючи, що цей наказ прийнятий з порушенням трудового законодавства, просила визнати його незаконним та скасувати, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників доходів, матеріального забезпечення, контрольно-ревізійної та фінансової роботи Козятинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з дня звільнення з роботи, стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення суду.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_7 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачем дотримано вимоги законодавства про працю щодо процедури звільнення ОСОБА_7 з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, тому підстав для скасування наказу про звільнення, її поновлення на роботі і стягнення пов'язаних із цим поновленням матеріальних відшкодувань немає.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_7 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щозвільнення позивача відбулося з грубим порушенням трудового законодавства, зокрема при визначенні переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року, дійшла до висновку, що апеляційна підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 30 листопада 2001 року була прийнята на посаду завідуючого відділом - головного бухгалтера Козятинської районної виконавчої дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В звязку зі зміною в організації праці переводилась на інші посади в установі, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10-13).

01 серпня 2017 року в результаті приєднання Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій, ОСОБА_7 переведено на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, матеріального забезпечення, контрольно-ревізійної та фінансової роботи Козятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області .

26 жовтня 2017 року позивачу було вручене письмове попередження за № 01-1433 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та можливе майбутнє вивільнення, з посиланням на постанову правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23 жовтня 2017 № 556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області», які передбачають скорочення чисельності і штату працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Наказом № 266 «Про кадрову комісію» від 07 грудня 2017 начальника Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області на виконання з метою вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень в ході проведення структурних змін, скорочення штату та чисельності працівників, створено кадрову комісію з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень. Також зобовязано начальників відділів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в термін до 12 грудня 2017 року підготувати і надати кадровій комісії вмотивовані пропозиції щодо працівників очолюваних відділів, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та переважне право на залишення на роботі, з обов'язковим наданням обґрунтованих письмових пояснень по кожній кандидатурі.

11 грудня 2017 року, начальником відділення, відповідно до нового штатного розпису Козятинського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, підготовлено та надано пропозиції щодо працівників очолюваних відділів, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та переважне право на залишення на роботі.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Кадрової комісії з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень від 14 грудня 2017, на засіданні кадрової комісії 14 грудня 2017 року було розглянуто подання начальника Козятинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_6 від 11 грудня 2017 року №157/01-17 про надання рекомендацій щодо залишення на посадах працівників відповідно до їх рівня продуктивності праці, кваліфікації та професійних якостей, згідно якого більшістю голосів надали рекомендацію начальнику Управління щодо звільнення у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в тому числі і ОСОБА_7

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області № 364-к/тр від 18 грудня 2017 року, звільнено ОСОБА_7 з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, матеріального забезпечення, контрольно-ревізійної та фінансової роботи Козятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29 грудня 2017 року у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що її звільнення відбулося з грубим порушенням норм трудового права, зокрема вказує, що їй не пропонувалась інша робота, а також не було враховано її переважне право на залишення на роботі, так як вона має найбільший неперервний стаж роботи серед інших кандидатів.

Апеляційний суд частково погоджується з такими доводами, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Доказами, які містяться у матеріалах справи, підтверджено та не спростовано позивачем, що в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відбулись зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату чисельності працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема,реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Як свідчать матеріали справи, позивач була своєчасно попереджена про зміни в організації праці виробництва праці, зміни істотних умов, зокрема про зміну системи оплати стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посад, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє вивільнення.

Посилання ОСОБА_7 на те, що їй не було запропоновано вакантні посади, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі посади за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2018 року в установі були відсутні, що крім іншого, підтверджується листом Управління виконавчої дирекції фонду, витребуваного апеляційним судом.

Не можуть також прийматися до уваги колегією суддів та є помилковими доводи про порушення відповідачем при звільненні позивача вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки, положення ст. 17 вказаного Закону не встановлюють заборону на звільнення інвалідів з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги про порушення переважного права ОСОБА_7 на залишення на роботі, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 7 листопада 2011 року (справа № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення.

Отже, при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації.

Відповідно до абзацу другого розділу третього Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці в цілому в економіці та за видами економічної діяльності, затверджених Наказом Міністерства економіки України від 26 грудня 2008 року №916 «Про затвердження Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці вцілому в економіці та за видами економічної діяльності», продуктивність праці (однофакторна продуктивність) - це узагальнюючий показник результативності праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг.

За змістом абзацу першого розділу другого та додатків 1 та 2 до згаданих Тимчасових методичних рекомендацій розрахунок продуктивності праці здійснюється на підставі статистичної інформації, тобто за фактичним результатом праці.

В економічній теорії продуктивність праці - це результативність виробничої діяльності людей, що вимірюється кількістю часу, що витрачається на одиницю продукції, або кількістю продукції, створюваної за одиницю робочого часу (година, день, місяць, рік).

При цьому індивідуальна продуктивність праці - це продуктивність праці окремого працівника на конкретній дільниці виробництва.

Таким чином індивідуальна продуктивність праці окремого працівника на конкретній дільниці виробництва також повинна визначатися на підставі фактичних результатів праці такого працівника, а не відповідно до потенційних можливостей такого працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями), судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до висновків місцевого суду ОСОБА_7 переваг на залишенні на посаді відповідно до рівня продуктивності праці, кваліфікації та професійних якостей не мала.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зазначеного.

Оскільки мало місце скорочення чисельності і штату працівників Козятинського відділення, то в коло працівників, серед яких повинні були визначатися особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, а саме на посади за кваліфікацією і стажем на які могла претендувати ОСОБА_7, як головного бухгалтера (яку позивач раніше обіймала) так і начальника відділу та головних спеціалістів у відділі матеріального забезпечення та фінансового контролю, повинні були входити всі працівники хто претендував на такі посади, зокрема поряд з ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 також і позивач.

В той же час з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було проведено вивчення лише особових справа останніх.

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_7 має тривалий стаж роботи (понад 16 років), який є більшим, ніж в частини інших зазначених працівників.

Відповідачем не доведено, що саме ці працівники, які залишились працювати, мають вищий рівень кваліфікації та продуктивності праці, ніж ОСОБА_7

Крім того, ч. 2 ст. 42 КЗпП України передбачені й інші обставини, які враховуються при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівника та є перевагами в залишенні на роботі.

Проте наявність у позивача інших обставин, передбачених ч. 2 ст. 42 КЗпП України, які надають право на переважне залишення на роботі, відповідачем не досліджувалось.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі під час проведення процедури вивільнення працівників у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Тому оспорюваний позивачем наказ не може вважатися таким, що винесений відповідачем обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_7 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача начальника Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_8, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення.

Разом з тим, за змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про розрахунок середньоденного заробітку для обрахунку вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_7 за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню, остання отримала заробітну плату, яка підлягає врахуванню відповідно до вимог Постанови при обчисленні, в сумі 17660,21 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_7 складала: 17660,21 грн. (заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні) / 38 (фактична кількість відпрацьованих робочих днів) = 464,74 грн.

При цьому, враховуючи, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 29 грудня 2017 року (день звільнення відповідача) по 24 травня 2018 року (день ухвалення судового рішення про поновлення її на роботі), в якому було 99 робочих днів, він становить 464,74*99=46009,26 грн.

Однак, відповідно до довідки Козятинського міжрайонного центру зайнятості Вінницької області наданої представником позивача апеляційному суду, ОСОБА_7 у період з січня по травень 2018 року отримала дохід у вигляді допомоги по безробіттю в сумі 24241,88 грн., що, з урахуванням положень ст. 235 КЗпП України, підлягає відрахуванню від середнього заробітку останньої за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню.

Таким чином, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача становить 21767,38 грн.

Враховуючи викладене, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_7 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_8, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним наказ начальника Управління виконавчої дирекції фодну соціального страхування України у Вінницькій області від 18 грудня 2017 року №364-к/тр "Про звільнення з роботи ОСОБА_7 з 29 грудня 2017 року" та поновити ОСОБА_7 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників доходів, матеріального забезпечення, контрольно-ревізійної та фінансової роботи Козятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 29 грудня 2017 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_7 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року по 24 травня 2018 року в сумі 21767,61 грн. (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2018 року.

Суддя-доповідач: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2