Справа № 161/4382/18
Провадження № 2/161/1891/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пахолюка А.М.

при секретарі - Турук І.Р.,

з участю:

представника позивача - Левчук О.О.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву №б/н від 22.09.2005 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У порушення умов договору позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, тому станом на 14.03.2018 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 43138,53 грн.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі - 43138,53 грн., згідно кредитного договору № б/н від 22.09.2005 року та понесені судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 02.04.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Крім того, представник відповідача суду пояснив, що банком пред?явлено вимоги про стягнення боргу на підставі неіснуючого кредитного договору від 2005 року, оскільки, в матеріалах справи міститься заява, підписана ОСОБА_2 у 2007 році. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В обґрунтування своїх позовних вимог, банк у позовній заяві вказував, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_2 22.09.2005 року заяви б/н на отримання кредиту у розмірі 9000 грн. встановленого ліміту на картковий рахунок (а.с.2).

Однак, до позовної заяви позивачем додано докази, що не підтверджують вказані обставини.

Зокрема, із матеріалів справи вбачається, що 19.04.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 кредитний договір (а.с.10).

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримав кредитну картку із сумою кредитного ліміту у розмірі 2000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% базової процентної ставки з розрахунку 360 днів у році. (а.с.10 зворот).

У вказаній заяві також зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився і згідний із Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому у письмовому вигляді.

Отже, банком надано суду докази укладення між сторонами договору у 2007 році, а не у 2005 році.

Проте, із розрахунків заборгованості відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що вони розраховані на підставі укладеного між сторонами договору б/н від 22.09.2005 року, а не 2007 року (а.с.5-9).

В судому засіданні представник позивача Левчук О.О. не надала суду інших доказів укладення між сторонами договору саме у 2005 році. Наявні матеріали справи також не містять доказів укладення такого договору, наданий банком розрахунок боргу немає номеру картки та містить явні суперечності, тому не можливо ідентифікувати по якому саме рахунку відповідача виникла заборгованість.

В обґрунтування своїх вимог позивачем додано до позовної заяви витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як складову частину укладеного між сторонами кредитного договору від 22.09.2005 року (а.с.13-27) (далі - Умови та правила надання банківських послуг).

Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року у справі 6-16цс15, зазначив, що доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши суду, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження факту укладення між сторонами договору 22.09.2005 року.

Із змісту наданих банком Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вони не містять підпису відповідача ОСОБА_2, а ПАТ КБ «ПриватБанк» запропоновано публічну пропозицію щодо укладення договору, на підставі ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року (а.с.13).

Отже, вказані Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті банку не раніше 2009 року, а відтак, не можуть бути частиною укладеного у 2005 році між сторонами кредитного договору, так як, у суду немає достатніх підстав вважати, що ці Умови є саме тими, які були надані відповідачу для ознайомлення.

Таким чином, оскільки, стороною позивача в порушення вимог ст..12 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів укладення з відповідачем кредитного договору №б/н від 22.09.2005 року, на підставі якого банк просить стягнути з відповідача спірну суму боргу в сумі 43138,53 грн., то суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити за їх безпідставністю.

Оскільки, у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 12, 13, 15, 526, 527, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056 Цивільного кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний тест рішення складено 27 серпня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк