АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/4367/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичан А.І., Яремко В.В.

секретар: Андрушків С.П.,

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення часток у спільному майні подружжя, ухваленого під головуванням судді Галичанського О.І., повний текст якого складено 15 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому обґрунтовував свої вимоги тим, що сторони від 08 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 21 вересня 2016 року на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці.

В період шлюбу 04 серпня 2015 року сторони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,70 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2

Крім цього, в період шлюбу, в інтересах сім'ї був укладений інвестиційний договір між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна компанія «Буковина» стосовно нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_2, загальною площею 41,1 кв.м.

Провадження №22-ц/794/822/18 Категорія 5

На підставі викладеного, зменшивши 29.01.2018 року позовні вимоги, просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 ідеальної частки в нежитловому приміщенні, розташованому по АДРЕСА_2.

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання часток у спільному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за спільні кошти було придбано транспортні засоби, на які просила визнати за нею ? частки та поділити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 червня 2018 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове про його задоволення. Зазначає, що суд безпідставно визначив час припинення шлюбних відносин в березні 2015 року, а використання позичених відповідачем коштів на придбання квартири під час шлюбу не змінює її статусу як спільного майна подружжя, в якому за рахунок позивача здійснювалися ремонтні роботи та придбавалися меблів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, тому апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, просить рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Неявка представника апелянта та відповідача, які належним чином були повідомлені та не надали суду доказів поважності причин неявки, не перешкоджають розгляду апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, однак зазначеним вимогам воно не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, що є предметом перегляду судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами шлюбні стосунки були фактично припинені з березня 2015 року, а ОСОБА_1 не надано жодних доказів про понесенні ним витрат щодо здійснення ремонту у спірній квартирі або пов'язаних з її купівлею, що за ознаками свідчило про набуття спірного майна разом із спірними нежитловими приміщеннями в особисту власність ОСОБА_2

Якщо письмові докази та встановлені судом обставини щодо спірного нежитлового приміщення (а.с.107-114,т.1: інвестиційний договір між ОСОБА_2 та ТОВ «БК «Буковина», оплата і акт №03г-05 прийняття-передачі адміністративно-побутового приміщення від 03.11.2016 року) свідчать та підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про набуття їх у власність ОСОБА_2 03.11.2016 року після розірвання 21.09.2016 року між сторонами шлюбу, а доводи апеляційної скарги це не спростовують, отже, що є особистим майном, то висновки суду першої інстанції щодо житлового приміщення є помилковими та таким, що не відповідають вимогам закону виходячи з наступного.

Обставини справи щодо перебування сторін у шлюбі (т.1 а.с.9), його розірвання (т.1 а.с.10), час розрахунку ОСОБА_2 за спірне житлове приміщення та набуття його у власність 30.04.2015 року сторонами визнаються, не спростовуються, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються на наявних в матеріалах справи письмових доказах (т.1: а.с.67-73,93-95,103-105).

Також позивачем не спростовується висновок суду першої інстанції щодо набуття спірного житлового приміщення ОСОБА_2 на позичені 18.03.2015 року в ОСОБА_5 власні накопичення (т.1: а.с.74-92).

Про те, висновки суду першої інстанції про припинення фактичних шлюбних відносин з березня 2015 року є безпідставними, суперечать позиціям сторін та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, у рішенні суду про розірвання між сторонами шлюбу від 21.09.2016 року зазначена обставина не встановлювалась, а посилання в позовній заяві ОСОБА_2 про припинення фактичних шлюбних відносин з березня 2015 року є виключно її позицією, яка не підтверджується доказами або визнанням обставини іншою стороною, що дає підстави прийти до висновку про припинення шлюбних відносин з часу розірвання шлюбу.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Таким чином, аналіз зазначених норм дає підстави прийти до висновку, що набуття у власність одним із подружжя спірного майна під час перебування у шлюбі за позичені ним кошти не створює ознак особистої власності та/або не є підставою для відступлення від рівності часток у праві, а є лише наслідком виникнення обов'язків іншого подружжя перед кредитором за договором позики при пред'явленні вимог останнього, наслідки про що колегією суддів були роз'ясненні апелянту та стали йому зрозумілими й прийнятними.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком.

Виходячи з аналізу наведених норм та обставин справи колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не доведено, що спірна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 74,70 кв.м., житловою площею 35,50 кв.м., право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, була придбана за її власні кошти після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому й висновок суду першої інстанції щодо доведеності статусу особистої власності ґрунтується на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги законності рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог відносно нежитлового спірного приміщення не спростовують.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розмір судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі позову сплатив 2600 грн. судового збору, за подачу апеляційної скарги - 3900 грн., а частка задоволених вимог судом апеляційної інстанції складає 66,39%, через що за рахунок ОСОБА_2 ОСОБА_1 слід відшкодувати 4 315,35 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? ідеальної частки квартири АДРЕСА_1, скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 315 (чотири тисячі триста п'ятнадцять) грн. 35 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, В.В. Яремко/