Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 324/463/17Головуючий у 1-й інстанції Іванченко М.В.
Пр. № 22-ц/778/1783/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника ОСОБА_2 , до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом через представника ОСОБА_2 (а.с. 2-7), в якому просив стягнути з відповідача Міністерства оборони України моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 29.08.1967 року по 09.12.1969 року. В період з 21.08.1968 року по 30.10.1968 року приймав участь у бойових діях у Чехословаччині, про що свідчить видана йому довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.02.2015 року №1/293. Під час виконання інтернаціонального обов`язку на території Чехословаччини позивач отримав мінно-вибухову травму (контузію головного мозку), що підтверджується висновком спеціаліста №361/Ж від 03.03.2015 року, в якому встановлено наявність у позивача слідів вогнепального (осколкового) поранення, отриманого в період проходження військової служби у 1968 році. Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували головні болі, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість. У 1998 році позивачу було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол №720 від 03.03.2015 року) було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія), так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ поранення (контузії головного мозку). 20.04.2015 року за результатами огляду МСЕК позивачу було безстроково встановлено II групу інвалідності. Як зазначено у довідці до акту огляду МСЕК серії АВ № 0280847 від 20.04.2015 року, причиною інвалідності стали контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці, рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, хірурга, санатрон-курортне лікування. Після встановлення ІІ групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, зокрема: з 03.04.2015 року по 21.04.2015 року у неврологічному відділенні КУ «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» (виписка з історії хвороби № 537); з 14.01.2016 року по 01.02.2016 року у неврологічному відділенні КУ «Госпіталь ветеранів війни» (виписка з історії хвороби № 102); з 05.10.2016 року по 23.10.2016 року у терапевтичному КУ «Госпіталь ветеранів війни» (виписка з історії хвороби № 1650). У зв`язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки позивача порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. З урахуванням того, що інвалідність йому встановлено безстроково, МСЕК вже не передбачає повного відновлення здоров`я позивача та лише надає рекомендації, що направлені на запобігання його погіршення. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань позивач буде відчувати усе своє подальше життя. Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився. У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами. Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Моральну шкоду, спричинену позивачу, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 50000 грн. та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань. Відповідно до безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської райдержадміністрації 04.01.2016 року серія НОМЕР_1 , позивач має статус інваліда війни. Так як інвалідність позивача пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, на нього розповсюджується сфера дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до ст. 17 Закону відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної та матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Датою виникнення права на відшкодування моральної шкоди у позивача є дата, коли йому було встановлено інвалідність, причиною якої є контузія, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, а саме 20.04.2015 року. Зі ст.170 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України» вбачається, що обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

У зв`язку із цим позивач через свого представника просив стягнути з Міністерства оборони України () на користь позивача 50000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року (а.с. 114- 116) у задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого через представника ОСОБА_2 , відмовлено у цій справі у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 124-126) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 137), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 140).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач Міністерство оборони України не скористався своїм правом на подачу в установлений апеляційним судом строк відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 223, 259, 263, 265 ЦПК України, та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 29.08.1967 року по 09.12.1969 року, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим 15.03.1976 року копія а.с. 10).
В період з 21.08.1968 року по 30.10.1968 року приймав участь в Чехословаччині, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.02.2015 року №1/293 (копія а.с. 11).
Відповідно до переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994 року, на території Чехословаччини у період з 20.08.1968 року по 01.01.1969 року велися бойові дії.
Причиною виникнення інвалідності у позивача стали травми, які пов`язанні з проходженням ним військової служби. У 1968 року при виконанні військового службового обов`язку у Чехословаччині він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку), шиї, грудей та кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста №361/Ж від 03.03.2015 року (копія а.с. 12).
З витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №720 від 03.03.2015 року (копія а.с. 13), вбачається, що отримана колишнім військовослужбовцем ОСОБА_1 мінно-вибухова травма (контузія головного мозку) та захворювання пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також у вказаному протоколі зазначено, що у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (1968р. контузії головного мозку) у вигляді післятравматичної, атеросклеротичної, гіпертонічної енцефалопатії II ст. зі стійким цефалгічним, помірним вестибуло-атактичним, вираженим астено-невротичним, вегето-дистотичним, церебростенічним синдромами, нахилом до син копальних станів. ІХС, стенокардія напруги ІІФК. Атеросклеротичний кардіосклероз СН-ІІА. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Розповсюджений остеохондроз хребта.
За результатами повторного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії позивачу була встановлена ІІ група інвалідності безстроково, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №0280847 від 20.04.2015 року (копія а.с. 14).
За твердженням позивача та його представника у суді першої інстанції вперше позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням у 1998 року, однак, документально підтвердити вказаний факт вони не можуть.
Позивач має статус інваліда війни, що підтверджується безтерміновим посвідченням, виданим Управлінням соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області 04.01.2016 року серії НОМЕР_1 (копія а.с.9).
Погіршення здоров`я позивача стало причиною того, що він протягом 2015-2016 років неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в різних лікувальних закладах, що підтверджується виписками з історії хвороби №534, №102, №1650 (копії а.с. 15-17).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», із змінами та доповненнями, відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Таким чином, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Також у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.
Враховуючи те, що у позивача захворювання виникли внаслідок виконання службових обов`язків в Чехословаччині у період з 21.08.1968 року по 30.10.1968 рік., тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набув чинності 20.12.1991 року, та Цивільного кодексу України 2003 року, який набув чинності 01.01.2014 року, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі.
У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Позивачем не доведені належними та допустимими доказами протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства оборони України, шкоди та вини відповідача в її завданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Сам факт отримання ушкодження здоров`я при виконанні службових обов`язків та отримання інвалідності не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства оборони України та не є підставою для відповідальності за ч. 2 ст. 1167 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством.
Відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.
Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» були прийняті і діють Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
З огляду на викладене, позивачем та його представником не було надано суду належних і допустимих доказів завдання йому будь-якого розміру моральної шкоди, яка б підлягала стягненню саме з відповідача на користь позивача за рішенням суду у цій справі.
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач отримав поранення у 1968 році, перебуваючи на службі у лавах Збройних Сил Союзу РСР, які підпорядковувались Міністерству оброни Союзу РСР, в той час як з 24.08.1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування» утворено Міністерств оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Збройних Силах Союзу РСР. Не встановлено такої відповідальності і в Законі України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року.
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 у цій справі є необґрунтованими та відмовив у задоволенні останніх у цій справі.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Останні є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ЦПК України ОСОБА_1 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом або договором…(ст.5 ЦПК України).

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Випадки для звільнення ОСОБА_1 від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем ОСОБА_1 та його представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача Міністерства оборони України будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 , як інвалід ІІ групи (а.с. 14), був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 30.05.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.