Справа №471/784/17-ц 29.05.2018
Провадження №22-ц/784/732/18
Провадження 22ц/784/732/18 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

29 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Данилової О.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухвалене 15 березня 2018 року о 12.11 год. суддею цього ж суду Скарницькою І.Б., у справі № 471/784/17-ц, за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області про тлумачення заповіту.

Позивач зазначав, що 15 березня 2015 року помер ОСОБА_5

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 8,32 га, що розташована в межах території Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області та належала померлому згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 035302 виданого 16 листопада 2001 року.

11 серпня 2014 року ОСОБА_5 склав на його ім'я заповіт, в якому на випадок смерті зробив розпорядження, згідно якого заповів йому вказану земельну ділянку.

05 жовтня 2017 року державним нотаріусом Братської державної нотаріальної контори йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в заповіті невірно зазначено склад спадкового майна, а саме заповідальне розпорядження складене на право приватної власності на землю виділену в натурі, яке не є обєктом нерухомого майна.

Посилаючись на наведене, позивач просив розтлумачити зміст заповіту.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розтлумачено зміст заповіту, посвідченого 11 серпня 2014 року секретарем Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 38. Зазначивши, що ОСОБА_5 на випадок його смерті зроблено розпорядження на належну йому земельну ділянку площею 8.32 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 035302, виданого 16 листопада 2001 року.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зокрема зазначала, що суд першої інстанції не врахував, що вона відноситься до кола спадкоємців за законом. Крім того, здійснюючи тлумачення заповіту, суд не звернув увагу на його зміст та норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що на момент складання заповіту від 11 серпня 2014 року спадкодавцю ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 035302 виданого 16 листопада 2001 року належала земельна ділянка площею 8.32 га, розташована на території Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області.

Відповідно до змісту заповіту від 11 серпня 2014 року спадкодавець заповідав позивачу право власності на вказану земельну ділянку виділену в натурі згідно Державного акту серії ІІ-МК № 035302 площею 8.32 га.

15 березня 2015 року ОСОБА_5 помер.

Із копії спадкової справи № 68/2015, заведеної після смерті ОСОБА_5, видно, що із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Постановою державного нотаріуса Братської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 05 жовтня 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В постанові нотаріус зазначив, що заповідальне розпорядження складене на право приватної власності на землю, виділену в натурі. При ідентифікації заповідального обєкта встановлено, що право приватної власності на землю не є обєктом нерухомого майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що у складеному ОСОБА_5 на ім'я позивача заповіті від 05 жовтня 2017 року невірно зазначено заповідальний обєкт, у зв'язку з цим виникає необхідність уточнення його змісту.

Крім того, суд посилався й на те, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, тому її не можна вважати спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5

Проте з таким висновком суду не можна погодитись із наступних підстав.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 ЦК України.

За відсутності згоди між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.

Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213,1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.

При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Оскільки при складанні ОСОБА_5 заповіту спадкова земельна ділянка належала йому на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю отриманого спадкодавцем за життя ще в 2001 році, а зі змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача право власності на належну йому земельну ділянку передати в порядку спадкування ОСОБА_2, у суду були відсутні підстави для тлумачення заповіту.

Відтак, позивач не позбавлений оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку на підставі складеного заповіту.

Вирішуючи спір, суд не звернув увагу на наведені вище обставини, а також на те, що тлумачення заповіту не може мати місце, якщо зміст заповіту викликає питання в нотаріуса.

Крім того, при розгляді справи суд помилково зробив висновок про те, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, оскільки на час відкриття спадщини не проживала разом зі спадкодавцем однією сімєю, оскільки це питання не стосується предмету спору у даній справі яким є тлумачення дійсної волі заповідача, а не факт наявності чи відсутності у ОСОБА_4 права на спадкування за законом.

Ураховуючи, що, застосовуючи до правовідносин сторін норми матеріального права - ст. ст. 213, 1256 ЦК України, суд неправильно їх витлумачив, що призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у позові.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 960 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області про тлумачення заповіту відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 960 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_________________

Повний текст судового рішення виготовлено 31.05.2018 р.