справа № 2/325/468/2018р.
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2018 року смт. Приазовське
Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Васильцової Г.А., при секретарі Міняйло А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором;
ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Заяв та клопотань по справі від учасників процесу до суду не надходило.
В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника ПАТ КБ ПриватБанк, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачка повторно у судове засідання не з?явилася, відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи; не повідомила суд про причину своєї неявки; відзив на позов не надала.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання за № 01-24/302 від 26.10.2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 35.
Заяв про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) відповідачкою не надано.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає та не знаходиться.
Відповідно до ч. 3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причину своєї неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладене та згідно ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст.. 263 ЦК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованими є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом досліджені докази, наданих позивачем, з яких встановлено, що 29.07.2008 року між АТ КБ "ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн., що підтверджується заявою позивальника /а.с. 10/ та розрахунком заборгованості /а.с. 7-9/, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, згідно копії заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, обумовивши пунктами 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту в будь-який момент (а.с. 10, 11-16).
Відповідно до п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг, банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту картки, їх вид і строк дій визначений в заяві і в памятці клієнта, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.
Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.
Даних про перевипуск картки, про видачу інших карток ОСОБА_1 позивачем суду не надано.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Як вбачається з рішення суду від 03.12.2012 року та з позовної заяви, і доданих до неї доказів, кредитний договір є той же, заборгованість, зокрема, за кредитом у розмірі 3783,89 гривні є однакові, а тому не можуть бути судом стягнуті повторно.
Крім того, позивач, звернувшись до суду у 2012 році, в розумінні ч. 2 ст. 1050 ЦК України, звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати процентів, нарахованих відповідно до умов договору.
Прово кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В таких правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такі висновки зроблені ОСОБА_2 Палатою Верховного Суду за результатами розгляду справи № 444/9519/12, у п.54 Постанови ОСОБА_2 Верховного Суду від 28 березня 2018 року.
Таким чином, відповідно до п. 91 Висновку про правильне застосування норм права Постанови ОСОБА_2 Верховного Суду за результатами розгляду справи № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Згідно до 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, виходячи з наведеного, позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом відповідно до кредитного договору б/н від 29.07.2008 року. Тому у стягненні нарахованих відсотків після пред'явлення вимоги про дострокове повернення частини позики слід відмовити.
Крім того, згідно наданого позивачем розрахунку, розмір комісії та пені нараховувався позивачем за неналежне виконання грошового зобовязання взагалі, з урахуванням вже раніше стягнутої суми заборгованості за кредитом та з урахуванням процентів, які позивачем були нараховані вже після дострокового звернення до суду про стягнення заборгованості на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, хоча нарахування яких повинно було бути припинено.
За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої комісії та пені.
Крім того, згідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
За ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене Верховний Суд України прийшов до висновку, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.
Суд в свою чергу зазначає, що умовами кредитного договору від 29 липня 2008 року, укладеного між сторонами, фактично закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне та за одне й те саме порушення, оскільки відповідач повинен сплатити на користь банку за порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, як два штрафи, так й нараховану суму пені.
На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 250 грн. та відсоткового штрафу в розмірі 2015,93 грн., за кредитним договором від 29 липня 2008 року, оскільки два штрафи являють собою подвійну цивільно-правову відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення, при наявності такої відповідальності, як пеня, за те саме порушення умов даного договору.
На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Судовий збір, також, не підлягає стягненню, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, на підставі ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 223, 247, 263-265, 279, 280-281 ЦПК України, суд
В задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його складення, апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Дата складення рішення суду 12.12.2018 року.

Суддя Г.А. Васильцова