Провадження № 22-ц/780/1662/18 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 43 29.05.2018
ПОСТАНОВА
Іменем України

29 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

22.11.2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що на балансі Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква перебуває гуртожиток, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 . В кімнаті № 3 даного гуртожитку безпідставно проживає колишня дружина військовослужбовця ОСОБА_1 та її неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , чим порушує права позивача, як державної установи, основним завданням якої є забезпечення казарменно житловим фондом військової частини ( військовослужбовців), які дислоковані в межах відповідальності Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква, згідно наказу МО України № 737 від 30.11.2011 року. На підставі ордеру № 14 від 13.04.2009 року рядовому ОСОБА_6 та його сім`ї було надано право зайняття житлової площі гуртожитку, наразі шлюбні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 припинено, ОСОБА_6 звільнений з лав Збройних сил України, в кімнаті гуртожитку не проживає та знявся з реєстраційного обліку. Відповідач не є працівником державної установи - Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква, працівником Збройних сил України та військовослужбовцем. В добровільному порядку вирішити спір виявилось неможливим, тому позивач просив в судовому порядку виселити ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення, та стягнути судові витрати у справі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права позивач просить рішення суду скасувати і задовольнити позов.
Апеляціна скарга мотивована тим, що відповідач після розірвання шлюбу не є членом родини військовослужбовця. Тому за відсутністю у неї правового зв`язку з Міністерством оборони України відповідач втратила право на проживання у відповідному гуртожитку. Нормативною підставою для виселення відповідача є пункти 3.16, 3.18, 5.1, 5.2 і 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337.
Позивач вважає, що стаття 125 ЖК не підлягає застосуванню.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ( а.с.4), Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква, зареєстрований, як юридична особа 20.07.2001 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 141 від 23.04.2013 року ( а.с.6), жилий будинок (гуртожиток), що знаходить за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває на балансі Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква.
З картки форми А ( а.с.8) та копії паспорта відповідача ( а.с. 90) вбачається, що місце проживання відповідача ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в кімнаті № 3 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 09.03.2006 року, син ОСОБА_3 зареєстрований 15.07.2008 року, а донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою.
13.04.2009 року на ім`я ОСОБА_6 було видано ордер № 14 ( а.с.7) на зайняття в сімейному гуртожитку військової частини НОМЕР_1 кімнати АДРЕСА_2 , як військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 , в складі сім`ї: дружини - ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
Також, з матеріалів справи ( а.с.43,44) вбачається, що ОСОБА_6 , старший оператор 4 зенітної ракетної батареї 2 зенітного ракетного девізіону, на підставі наказу командира 1129 зенітного ракетного полку від 24.01.2014 року № 3 ПМ та рапорта ОСОБА_6 № 157 від 24.01.2014 року, звільнений у запас за п. «е» ( через службову невідповідність) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вислуга років у Збройних сила становить : 5 років 10 місяців.
Згідно даними Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 04.05.2017 року за № 2485/16.2-32 ( а.с.59), актовий запис про шлюб № 2 від 24.02.2001 року на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , складений виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, містить відмітку про розірвання шлюбу за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2- 10744/2010 від 12.10.2010 року.
Як вбачається з копії свідоцтва про одруження від 30.04.2004 року ( а.с.60), шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24.02.2001 року виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 02, на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2- 10744/2010 від 12.10.2010 року, розірвано, про що внесено відповідні відомості до свідоцтва.
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в кімнаті АДРЕСА_2 , діти мають задовільний стан здоров`я, для них створені належні умови для повноцінного розвитку та життєдіяльності, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 90, 93-95, 104, 105,154-160).
Відповідач працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «УКПРОДАКОРД ОР» кухонним працівником їдальні у в/ч НОМЕР_2 м. Біла Церква з 25.01.2017 року, між ТОВ «УКПРОДАКОРД ОР» та Міністерством оборони України укладено договір № 286/2/17/1 від 28.03.2017 року щодо надання послуг з харчування та забезпечення харчовими продуктами, втому числі військовій частині НОМЕР_2 м. Біла Церква, перебуває на обліку в управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області та отримує державну допомогу, як одинока мати, на дочку ОСОБА_2 . Діти: ОСОБА_5 навчається у ДПТНЗ «Білоцерківське ВПТУ БС» м. Біла Церква з 01.09.2016 року по 31.01.2020 рік, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 навчаються у Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 6.
З акту обстеження матеріально побутових умов проживання від 08.08.2017 року, складаного Лобачівською сільською радою Володарського району Київської області ( а.с. 109) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , які являються пенсіонерами та не працюють. Будинок має загальну площу 50,50 кв.м., житлову площу 36,6 кв.м. ОСОБА_8 постійно хворіє та потребує спокою, що також узгоджується з довідкою виданою Володарською амбулаторією ( а.с. 113) та показами свідка. В селі Лобачів Володарського району Київської області для ОСОБА_1 робочих місць не має.
Згідно із Інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.11.2017 року ( а.с. 161), за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності не нерухоме майно.
З висновку від 15.01.2018 року за № 199/1-7 ( а.с. 163- 164) вбачається, що виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, керуючись інтересами неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , заперечують проти їх виселення разом із ОСОБА_1 з гуртожитку, без надання їм іншого житлового приміщення і вважає, що виселення не відповідає інтересам дітей, оскільки призведе до негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла, й набуття ними статусу бездомних осіб.
Встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачем прав за захистом яких він звернувся до суду і наразі існує потреба у забезпеченні вказаним житловим приміщенням інших осіб, а відповідачем надано належні та допустимі докази які спростовують доводи позивача, крім того, суд керуючись інтересами дітей відповідно до зазначених вище положень законодавства вважав, що виселення відповідача разом із дітьми без надання іншого житлового приміщення призведе до негативних суспільних наслідків.Крім того, виселення без надання іншого жилого приміщення неможливе.
При цьому судом застосовано при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме справу «Кривіцька та Кривіцький проти України»
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з такого.
Спір, що виник між сторонами, стосується виселення зі службового житла (наданої сім`ї військовослужбовця кімнати у гуртожитку) колишньої дружини військовослужбовця, яка після розірвання шлюбу продовжує проживати у цьому гуртожитку разом з неповнолітніми та малолітніми дітьми.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач видав спеціальний ордер № 14 від 13.04.2009 року рядовому ОСОБА_6 та його сім`ї на зайняття житлової площі гуртожитку від 04 лютого 2013 року. Шлюб ОСОБА_1 з військовослужбовцем ОСОБА_6 розірвано.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Тобто, відповідач і її діти набули право на житло у відповідному гуртожитку як члени сім`ї військовослужбовця.
Зареєстрованих прав на нерухоме майно у відповідачів не має.
Отже, оскільки відповідач та її неповнолітні та малолітні діти вселилися у кімнату в гуртожитку на підставі спеціального ордеру, постійно проживають і зареєстровані там, не мали іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Той факт, що абзац другий пункту 3.16 Інструкції передбачає, що «підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з кімнати у гуртожитку, де відповідач проживає з її неповнолітніми та малолітніми дітьми.
Вказане стосується і посилання позивача на абзац четвертий пункту 5.10 Інструкції, згідно з яким «підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР».
У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідача з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Отже, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення колишньої дружини військовослужбовця з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом і в якій вона проживає з неповнолітніми та малолітніми дітьми, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом».
Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».
Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).
ЖК не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, роз`яснено зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».
Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітніми та малолітніми дітьми, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.
Таким чином судом першої інстанції обгрунтовано застосовано до спірних правовідносин статтю 125 ЖК, оскільки положення абзацу сьомого статті 125 ЖК є таким, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми неповнолітніми та малолітніми дітьми та не мають іншого житла.
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла не має, суд першої інстанції не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і відхиляє решту аргументів позивача як явно необґрунтовані.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді