КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/1073/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/3377/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Рубан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 серпня 2005 року між ним, ОСОБА_2, та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу позику у розмірі 20 000 доларів США, терміном до 20 лютого 2006 року, що підтверджується відповідною розпискою. 04 березня 2013 року відповідач частково повернув заборгованість, унаслідок чого його борг склав 15 000 доларів США, про що на розписці зроблено запис. Проте відповідач взяті на себе зобов'язання у повному обсязі не виконав та іншу частину позики не повернув, чим порушив права позивача.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 15 000 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 4 158,19 доларів США, 3 % річних у розмірі 1 524,65 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 19 468,89 доларів США, що еквівалентно 560 119 грн. 96 коп., з яких: сума боргу у розмірі 14 000 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 3 998,98 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 469,91 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат, пов'язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи та із розглядом апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами був укладений договір позики, оскільки відповідач від позивача грошових коштів у борг не отримував. Відповідач написав боргову розписку у зв'язку з тим, що він виступив гарантом щодо повернення коштів громадянином ОСОБА_3, який отримав кошти у борг від позивача. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що боргова розписка не містить обов'язкових ознак договору позики та умов щодо обов'язку повернення грошових коштів. Зазначає, що суд першої інстанції помилково прийняв в якості доказу щодо факту укладення договору позики між сторонами показання дружини позивача, яка є зацікавленою особою. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував висновок судово-почеркознавчої експертизи від 27 січня 2017 року, яким встановлено, що рукописний запис «на 4 березня 2013 року борг становить 15 000 доларів США» та підпис від імені відповідача у розписці, виконано не ОСОБА_1, а іншою особою, у зв'язку із чим безпідставно встановив факт переривання строку позовної давності. Вказує, що він не повертав 04 березня 2013 року грошових коштів за спірним договором позики, тобто позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано відповідну заяву. Також вказує, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин одночасно положення ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, оскільки застосування вказаних норм є подвійним стягненням процентів з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. В матеріалах справи містяться письмові докази, а також покази свідків, позивача, допитаного в якості свідка та відповідача, на підставі яких суд правомірно встановив отримання відповідачем коштів в борг, розмір заборгованості, а також обставини повернення коштів, які свідчили про переривання строків позовної давності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року скасовано постанову апеляційного суду міста Києва від 08 травня 2018 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не перевірив, чи підтверджено належними та допустимими доказами переривання строку позовної давності саме особистими діями відповідача за спірним договором позики з огляду на висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року, який ні позивачем, ні судом не спростовано. Крім того, апеляційний суд допустив й інше грубе порушення норм матеріального права, знаючи про те, що за змістом ст.264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. При цьому встановлено, що позику надано до 20 лютого 2006 року (позовна давність три роки), а про переривання позовної давності позивач заявляє про дату - 04 березня 2013 року.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Верланова С.М., суддів Мережко М.В. та Савченка С.І.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасована постанова апеляційного суду, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у повному обсязі взяті на себе зобов'язання за договором позики виконано не було, тому з нього на корись позивача підлягає стягненню залишок заборгованості за договором позики у розмірі 14 000 доларів США разом з відповідним процентами, оскільки відповідачем підтверджено часткове повернення позики у розмірі 6 000 доларів США. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, так як відповідач ОСОБА_1, повернувши у 2013 році частину боргу, вчинив дії щодо визнання цього боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2, як позикодавець, надав ОСОБА_1 позику у розмірі 20 000 доларів США, терміном до 20 лютого 2006 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи оригіналом розписки від 20 серпня 2005 року (а.с.65, т.1).

В установлений термін відповідач позичені грошові кошти не повернув.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач визнав факт підписання ним вказаної вище боргової розписки, однак заперечував факт отримання ним особисто грошових коштів в борг, оскільки фактично кошти передавались в борг для ОСОБА_3, а він виступав гарантом повернення цих коштів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що зміст боргової розписки не містить будь-яких застережень на підтвердження вказаних обставин. При цьому, суд першої інстанції правильно визнав, що письмові пояснення ОСОБА_3 не є належними доказами на підтвердження передачі йому позивачем грошових коштів за договором позики від 20 серпня 2005 року у розумінні ст.77 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_1, а позичальником - ОСОБА_2, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов'язання з їх повернення до 20 лютого 2006 року, які відповідач не виконав.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що договір позики між сторонами не укладався, є безпідставними.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 зазначених коштів не отримував матеріали справи не містять, тому наявні усі підстави вважати цей правочин укладеним.

Судом першої інстанції встановлено, що на розписці від 20 серпня 2005 року міститися запис «На 04.03.2013 року борг складає 15 000 дол. США Гаспарян», під цим написом міститься підпис виконаний від імені ОСОБА_1

Відповідач заперечував факт написання зазначеного рукописного тексту, його підпису на борговій розписці та повернення ним позивачу грошових коштів 04 березня 2013 року за договором позики від 20 серпня 2005 року.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2016 року у справі призначено судово - почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року встановлено, що рукописний запис: «На 04.03.2013 року борг складає 15 000 дол. США Гаспарян» та підпис від імені ОСОБА_1, виконано не ОСОБА_1, а іншою особою, з ретельним наслідуванням його справжнього підпису (а.с.206-219, т.1).

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи є належним та допустимим доказом по справі, який позивачем не спростований, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов'язком, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що він не є беззаперечним доказом у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач 04 березня 2013 року повернув позивачу грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США згідно договору позики від 20 серпня 2005 року і таких доказів позивач суду не надав відповідно до вимог ст.ст.77, 81 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1, повернувши у 2013 році частину боргу, вчинив дії щодо визнання цього боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності, є помилковими.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за змістом ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити з таких підстав.

По справі встановлено, що спір стосується стягнення суми позики, яка згідно із розпискою мала бути повернута до 20 лютого 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до суду 22 січня 2015 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заявив про застосування строку позовної давності (а.с.54-55, т.1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов'язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до ч.1. ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

По справі встановлено, що позику надано до 20 лютого 2006 року, а про переривання позовної давності позивач заявляє про дату - 04 березня 2013 року.

Таким чином, останнім днем для звернення до суду з даним позовом було 20 лютого 2009 року.

Тому станом на 04 березня 2013 року строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по розписці від 20 серпня 2005 року вже сплив, що в свою виключає можливість переривання його перебігу відповідно до ст.264 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики 22 січня 2015 року, тобто, після спливу строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

У позовній заяві ОСОБА_2 не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано письмову заяву, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у зв'язку із спливом позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (п.2 ч.2 ст.133 ЦПК України).

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги та касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у загальному розмірі 11 857 грн 50 коп. (а.с.54, т.2; а.с.43, 72, т.3).

Крім того, за проведення судово-почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 сплатив 17 925 грн 60 коп.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ОСОБА_2 відмовляє, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11 857 грн 50 коп. та витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 17 925 грн 60 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11 857 грн 50 коп. та витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизиу розмірі 17 925 грн 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: