Справа № 447/952/17 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/1777/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_3 представника ГУ ДФС у Львівській області;

адвоката ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з останнього грошових коштів у розмірі 2 325 грн. 91 коп., як зайво виплачених йому позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що постановою КМ України від 11.02.2016 року № 77 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1078 і від 9 грудня 2015 року N 1013» змінено порядок проведення індексації грошових доходів населення. Ця постанова застосовується з 01.12.2015 року. На виконання вищевказаної постанови КМ видано: наказ ДФС України від 12.03.2016 року №209 «Про внесення змін до наказу ДФС від 21.12.2015 року № 989», наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 25.03.2016 року № 283 «Про введення в дію переліків змін № 7, № 1 до штатних розписів Головного управління ДФС у Львівській області» та наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 28.03.2016 року №288 «Про встановлення посадових окладів працівникам Головного управління ДФС у Львівській області». На підставі вищевказаних нормативно-правових актів відповідачу було здійснено перерахунок посадового окладу та виплат, що входять до структури заробітної плати, в результаті чого у відповідача виникла дебіторська заборгованість перед позивачем у розмірі 2 325 грн. 91 коп., яка і є предметом позовних вимог, оскільки відповідач не реагує на листи позивача з проханням повернути кошти в касу(а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 149).

Дане рішення оскаржив позивач - Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм матеріального права.

Вважає, що «суд першої інстанції не врахував, що постанова КМУ (від 11.02.2016 року № 77) не оскаржувалася в судовому порядку та є чинною», однак «відповідач, був обізнаний про зміни в законодавстві, однак не повернув Позивачу виплачені останнім неправильно обчислені кошти» (а.с. 150-153).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 2 ст. 356 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Відмову у задоволенні позовних вимог суд обгрунтував посиланням на пункт 1 частини 1 ст. 1215 ЦК України, яким встановлено, що безпідставно набуті (зокрема) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, поверненню не підлягають.

Ні доводи позовної заяви, ні доводи апеляційної скарги не містять посилання на те, що при проведенні відповідачу виплат, які є предметом позовних вимог, позивачем було допущено рахункову помилку чи мала місце недобросовісність з боку відповідача, як набувача цих коштів.

Апеляційна скарга також не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необгрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини судом встановлені неповно та (або) неправильно, які саме докази по справі були неправильно досліджені чи оцінені); в апеляції не наведено нових обставин, що підлягають встановленню в ході апеляційного розгляду справи, доказів, які підлягають дослідженню чи оцінці, заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції, зокрема стосовно посилання суду на вище згадану норму матеріального права, яка є закріпленою у пункті 1 частини 1 ст. 1215 ЦК України.

Враховуючи вище наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: