АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2069/18 Справа № 175/3786/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 рокуколегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Опікун ОСОБА_3 про визнання обєктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової суми та за зустрічним позовом Опікун ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_4 про стягнення вартості частки спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24 липня 2012 року, під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 за його згодою придбала у власність земельну ділянку площею 5.700 кв.м та житловий будинок №53 по вул.Степова в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області

Вказував, що 17 серпня 2016 року він звернувся до ОСОБА_4 з письмовою пропозицією про укладення та нотаріальне посвідчення договору про добровільний поділ спільного сумісного майна набутого у шлюбі, але остання відмовилася добровільно поділити спільне майно.

Зазначав, що 05 вересня 2016 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 спірне майно: земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :05:017:0005, земельну ділянку загальною площею 0,32 га, кадастровий номер :05:017:0006, та житловий будинок, що розташовані по вул.Степова,53 с.Новоолександрівка Дніпровський район Дніпропетровської області за 125.900 грн.20 коп., і після укладення договорів новий власник зруйнував придбаний житловий будинок та побудував новий.

Посилаючись на те, що даний факт не відповідає дійсності, оскільки будинок було реконструйовано ним, ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати обєктами права спільної сумісної власності його, ОСОБА_2, та ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 125.900 грн.20 коп., отримані відповідачем за продаж спільного майна набутого у шлюбі: земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :05:017:0005, земельну ділянку загальною площею 0,32 га, кадастровий номер :05:017:0006, та житловий будинок, що розташовані по вул.Степова,53 в с.Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області; стягнути з ОСОБА_4 на його користь половину грошової суми від продажу 05 вересня 2016 року спільного майна у розмірі 62.950 грн.10 коп.

У квітні 2017 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24 липня 2012 року.

Зазначала, що 08 квітня 2013 року вона надала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену заяву про згоду на відчуження квартири №3 у житловому будинку №94-В по пр.О. Поля (колишня - пр.Кірова) у м.Дніпро, та квартири №19 у житловому будинку №26 по пр.Богдана Хмельницького (колишня - вул.ОСОБА_6) у м.Дніпро.

Вказувала, що посилання ОСОБА_2 про її обізнаність, що саме 12 квітня 2013 року він мав намір здійснити відчуження нерухомого майна, не відповідає дійсності, та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Посилаючись на те, що лише після звернення ОСОБА_2 з позовом до неї, вона дізналася, що квартира №19 у житловому будинку №26 по пр.Б.Хмельницького у м.Дніпро на даний час знаходиться у власності іншої особи, тобто було відчужено нерухоме майно, проте ОСОБА_2 не передав їй 50% грошової суми від продажу квартири, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її, користь 25.677 грн., як частину грошових коштів отриманих від продажу спільного майна подружжя.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить частково змінити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його позов є повністю обґрунтованим, а суд першої інстанції не взяв цього до уваги та безпідставно відмовив у задоволенні його позову, крім того наголошував на тому, що він не пропустив строк позовної давності.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 19 січня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

24 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12).

Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжям було придбано у власність земельну ділянку площею 5700 кв.м та житловий будинок, що розташовані по вул.Степова, 53 в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області; квартиру АДРЕСА_1 (нині ОСОБА_7) у м.Дніпропетровську; квартиру АДРЕСА_2 (нині ОСОБА_8) у м.Дніпропетровську.

Після розірвання шлюбу між подружжям, за їх домовленістю, в добровільному порядку було розподілено майно, набуте під час шлюбу, а саме: у власності позивача ОСОБА_2 залишилися дві квартири: квартира АДРЕСА_1 (нині ОСОБА_7) у м.Дніпропетровську та квартира АДРЕСА_2 (нині ОСОБА_8) у м.Дніпропетровську, а у власності відповідача ОСОБА_9 залишилася земельна ділянка площею 5700 кв.м та житловий будинок, що розташовані по вул.Степова,53 в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Домовленість сторін щодо поділу спільного майна підтверджується тим, що 08 квітня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 уклали нотаріально посвідчені згоди на відчуження другим з подружжя майна, яке залишилося у кожного з них у власності після розірвання шлюбу (а.с.51,84).

ОСОБА_2, використовуючи письмову згоду другого з подружжя, розпорядився своїм майном на власний розсуд, тобто 12 квітня 2013 року продав квартиру АДРЕСА_1 (нині ОСОБА_7) у м.Дніпропетровську ОСОБА_10, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року (а.с.82-83), та того ж дня подарував квартиру АДРЕСА_2 (нині ОСОБА_8) у м.Дніпропетровську ОСОБА_11, та тільки в серпні 2016 року звернувся до колишньої дружини з пропозицією про укладення договору про поділ спільного сумісного майна, набутого у шлюбі (а.с.14).

ОСОБА_4, використовуючи згоду ОСОБА_2, 05 вересня 2016 року продала ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :05:017:0005, земельну ділянку загальною площею 0,32 га, кадастровий номер :05:017:0006, та житловий будинок, що розташовані по вул.Степова,53 в с.Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області за 125.900 грн.20 коп.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надали один одному 08 квітня 2013 року нотаріально посвідчені згоди на відчуження майна, нажитого за час шлюбу, та зазначив, що сторони пропустили строк позовної давності на звернення до суду з позовами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 розяснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Захист порушеного цивільного права має як матеріально-правовий аспект (доведено, що цивільне право кредитора порушено) й процесуально-правовий аспект, яким визначається реалізація права на звернення до суду за захистом порушеного права (ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України).

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

В разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Матеріалами справи достовірно підтверджується факт того, що спірне майно, яке було набуте сторонами по справі за час перебування у шлюбі, було відчужене кожним із них на підставі нотаріально посвідчених згод на його відчуження.

А тому підстави для задоволення позову та апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Колегія суддів наголошує на тому, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України), в тім з матеріалів даної справи та з пояснень сторін вбачається, що сторони досягли згоди стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги стосовно непропущення строку позовної давності колегією суддів відхиляються, оскільки суд відмовив у задоволенні позову саме у звязку з безпідставністю позовних вимога, а не у звязку із пропуском строку позовної давності.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_12