ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/3196/16-ц

Провадження № 22-ц/788/1389/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 20 січня 2017 року, -

в с т а н о в и в :

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, вимоги якого уточняла, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки.

Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 обгрунтовані тим, що їй та її сину ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. З метою придбання нового житла 08 грудня 2001 року вони, на підставі відповідного договору купівлі-продажу, продали вказану квартиру та цього ж дня за спільні кошти придбали житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. У зв'язку з тим, що інші спадкоємці померлого заперечують її право власності на частину вищезазначеного нерухомого майна, тому вона просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи: Сумська міська рада, управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування.

У зустрічному позові ОСОБА_3 поставила питання про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки, на її думку, це майно належить їй, як спадкоємиці першої черги після смерті батька ОСОБА_5, а у нотаріуса вона не може отримати свідоцтва про право на спадщину, так як виник спір між спадкоємцями.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 було предметом апеляційного перегляду. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. При цьому, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 було скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 24/100 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 238,80 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та по 262,68 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалося і не переглядалося.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 задоволені частково. Рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року скасовано. При цьому, повертаючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що спірне майно було придбано у 2001 році, тому апеляційний суд неправомірно застосував норми Цивільного кодексу України і Сімейного кодексу України до правовідносин, які мали місце до моменту набрання чинності цими Кодексами, тобто до січня 2004 року.

Отже, справа по новому переглядається апеляційною інстанцією.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині вирішення її вимог скасувати та ухвалити нове про їх задоволення. Позивач вказує, що спірне майно було придбане для проживання її та сина ОСОБА_5 Вони спільно сплачували борг за будинок та земельну ділянку, облаштовували майно та робили ремонти, тому суд безпідставно не взяв до уваги докази, які підтверджують той факт, що вона є співвласником вказаного нерухомого майна та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні її позову.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, а також дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до змісту договорів купівлі-продажу жилого будинку і земельної ділянки, укладених 08 грудня 2001 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, житловий будинок разом з господарськими будівлями та земельна ділянка по АДРЕСА_2 належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_5, тому не вбачав підстав для задоволення первісних позовних вимог, оскільки, на думку суду, вони суперечать змісту вказаних правочинів. Суд також відмовив у задоволенні і зустрічного позову ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що остання не позбавлена можливості звернутися у встановленому законом порядку до нотаріуса і отримати свідоцтво про право на спадщину за законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вони на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2001 року продали ОСОБА_8 за ціною 19597 грн. (т. 1 а. с. 35, 154).

Цього ж дня, тобто 08 грудня 2001 року, між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу, за умовами яких останній придбав житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 за ціною 36814 грн. та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0, 0700 га, за ціною 3919 грн. (т. 1 а. с. 33 - 34).

З даних будинкової книги, паспорта позивача та довідки Управління Сумської міської ради «Центр з надання адміністративний послуг у м. Суми» від 16 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 з 25 вересня 1979 року проживала у квартирі АДРЕСА_1, а з 18 грудня 2001 року була зареєстрована разом зі своїм сином ОСОБА_5 у житловому будинку по АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 82, 98, 179-180).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. 1 а. с. 7).

Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу звернулися: мати спадкодавця - ОСОБА_1, його дочка - ОСОБА_3 і ОСОБА_9, яка вказувала, що спільно проживала з спадкодавцем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вказані обставини підтверджуються спадковою справою № 6/2016 (т. 1 а.с. 80 - 90).

Враховуючи те, що спірне майно було придбано 08 грудня 2001 року, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, ЦК Української РСР та Закон України «Про власність».

Зокрема, відповідно до ст. 79 КпШС України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР.

Частиною 1 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року було передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповівдно до 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» дано роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність").

Отже, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, суду слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами того, що житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані по АДРЕСА_2, які були придбані на ім'я ОСОБА_5, є спільною сумісною власністю. Зокрема, у справі відсутні докази того, що спірне спадкове майно було придбане саме внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Доводи позивача про те, що за рахунок вкладу спільних коштів її та сина, як членів сім'ї, вони придбали спірний житловий будинок та земельну діялянку не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Крім того, вказана обставина стосовно придбання того майна з огляду на положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» не має правового значення у даній справі, оскільки не свідчить про те, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності, ураховуючи, що відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин у даній справі (2001 рік) Закону України «Про власність» (ч. 1 ст. 17 цього Закону) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В той же час, з набранням чинності з 01 січня 2004 року ЦК України введено нове поняття спільної сумісної власності (ч. 4 ст. 368 ЦК), тобто, як таке, що набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що спірне майно було придбане для проживання позивача ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_5, які спільно сплачували борг за будинок та земельну ділянку, облаштовували майно та робили ремонти не спростовують висновків місцевого суду і не можуть бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1

При цьому, колегія суддів бере до уваги і те, що договори купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 08 грудня 2001 року є чинним. У п. 6 договору купівлі - продажу будинку вказано, що зазначене майно в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб немає. А відповідно до п.п. 3.1 договору купівлі - продажу земельної ділянки продавець продав, а покупець купив по даному договору земельну ділянку вільну від будь-яких майнових прав та претензій третіх осіб, про наявність яких в момент підписання цього договору сторони не могли не знати.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Щодо посилань ОСОБА_3 в зустрічній позовній заяві про наявність спору між спадкоємцями першої черги, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, необхідно зазначити, що дана справа перебувала на касаційному перегляді, після чого рішення суду апеляційної інстанції було скасовано і передано на новий апеляційний розгляд з посиланням на висновки, що стали підставою для скасуваня судового рішення.

В той же час, ч. 5 ст. 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Повертаючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року прийшов до висновку, що для правильного вирішення даної справи, апеляційний суд повинен був перевірити доводи ОСОБА_3 про те, що наявність спору між спадкоємцями першої черги унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку.

Перевіряючи вищезазначені доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За нормами ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Виходячи з вимог ст. 392 ЦК України, право власності, а значить і право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що між спадкоємцями першої черги щодо спадкового майна, тобто, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір, так як ОСОБА_1 не визнає право ОСОБА_3 на спадкування за законом саме на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки, тому висновки суду першої інстанції стосовно підстави відмови в задоволенні зустрічного позову не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, у зв'язку з чим доводи позовної заяви ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

З огляду на викладене, як вважає колегія суддів, рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Сумська міська рада, управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування необхідно скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення в частині вирішення зустрічного позову, неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому його в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

У зв'язку із задоволенням зустрічної позовної вимоги майнового характеру, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у сумі 995 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1492,50 грн. за апеляційний перегляд справи.

Керуючись ст.ст. 367 ч. 4, 374 ч. 1 п. 2; ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину жилого будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, а також на 1/2 частину земельної ділянки скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину жилого будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2.

В іншій оскаржуваній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 995 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1492,50 грн. за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

В.І. Кривортенко