Справа № 201/2186/18
Провадження № 2/201/1323/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 серпня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2, тертя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2, тертя особа - Соборний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача у позовній заяві посилався на те, що з 30 травня 2017 року на підставі заяви ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» як іпотекодержателя за відповідним договором іпотеки державним реєстратором філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугівської селищної ради Дніпропетровської області ОСОБА_3 було прийнято рішення № 35481599 про передачу банку у приватну власність іпотечного майна: об'єкту житлової нерухомості, квартири загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №20711495. Проте, з інформаційної довідки Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 10 січня 2018 року позивачу стало відомо, що на зазначений об'єкт нерухомості Жовтневим ВДВС ДМУЮ накладені арешти і заборони відчуження цієї квартири. Зазначеним, на думку позивача, порушують його права власника, у зв'язку з чим позивач просив скасувати арешт майна та оголошення на його відчуження, накладеного Соборним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на майно, що належить позивачу, а саме: об'єкт житлової нерухомості, квартиру загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для чого виключити наступні записи:

?запис про обтяження № 20711072, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: 47306312, виданий 24 квітня 2015 року, видавник: ОСОБА_4, Жовтневий ВДВС ДМУЮ;

?запис про обтяження № 20711162, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: ВП № 38520180, виданий 17 червня 2013 року, видавник: Жовтневий ВДВС ДМУЮ.

Представник позивача також просив стягнути на користь позивача судові витрати у цій справі.

Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без його участі, позовні вимог підтримав, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом надання оголошення на веб-сайті суду, причини неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін і третьої особи і без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п. 1), п. 3). ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 6429604, укладеного 06 червня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», найменування якого змінено на ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», між позивачем і ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки № 6430109 від 06 червня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим О.В., зареєстрований в реєстрі за № 621, заборона відчуження квартири зареєстрована в реєстрі за № 47. Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с. 7-9, 10-11).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 110190341 від 10 січня 2018 року 30 травня 2017 року на підставі заяви ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» як іпотекодержателя за договором іпотеки № 6430109 від 06 червня 2008 року державним реєстратором філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугівської селищної ради Дніпропетровської області ОСОБА_3 було прийнято рішення № 35481599 від 01 червня 2017 року про передачу ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» у приватну власність іпотечного майна: об'єкту житлової нерухомості, квартири загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №20711495 (а.с. 12-13).

З цієї довідки також вбачається, що постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ № 47306312 від 24 квітня 2015 року на квартиру НОМЕР_1 розташовану в будинку АДРЕСА_1 належну ОСОБА_6, накладений арешт та оголошена заборона на її відчуження.

Крім того, постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ ВП № 38520180 від 17 червня 2013 року на квартиру НОМЕР_1 розташовану в будинку АДРЕСА_1 належну ОСОБА_6, накладений арешт та оголошена заборона на її відчуження.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За правилами, встановленими статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Положеннями ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що пріоритет обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Наведене кореспондується і з положеннями ст. 18 Закону України «Про заставу».

Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, та беручи до уваги те, що вжиті Жовтневим ВДВС ДМУЮ при виконані певних виконавчих проваджень арешти і оголошення заборони на відчуження квартири, іпотекожержателем якої з 06 червня 2008 року є позивач, та з 30 травня 2017 року - є її власником, обмежує право позивача на вільне користування і розпорядження своєю власністю, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, у зв'язку із чим вважає за необхідне задовольнити його у повному обсязі.

Оскільки вимоги позивача задоволені, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 280, 281 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2, тертя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту задовольнити в повному обсязі.

Скасувати арешт майна та оголошення на його відчуження, накладеного соборним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській на майно, що належить Публічному акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк» (), а саме: об'єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, для чого виключити наступні записи:

?запис про обтяження № 20711072, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 47306312, виданий 24 квітня 2015 року, видавник: ОСОБА_4, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції;

?запис про обтяження № 20711162, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: ВП № 38520180, виданий 17 червня 2013 року, видавник: Жовтневий ВДВС ДМУЮ.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев