Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Цукурової Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поновлення строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з вимогою про поновлення строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за правом представлення.

Свої вимоги обгрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер їх дідусь з боку батька ОСОБА_4, який до дня смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді квартири. Оскільки за життя дідусем не було складено заповіту, спадщина була прийнята відповідачем ОСОБА_3 - дружиною їх діда. Позивачі вважають, що вони також мають право на прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріуса з заявою для прийняття спадщини позивачам було відмовлено у звязку з пропуском строку для її прийняття, але такий строк позивачі вважають обумовлений територіальної віддаленістю їх місця проживання від місця відриття спадщини.

В судове засідання позивачі не зявились. Представник позивачів надав суду заяву слухвати справу за їх відсутності, з зв»язку із зайнятістю не може прибути до суду. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову, надали суду відзив на позовну заяву, також просили в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачами пропущено строк позовної давності, про що наголосила в своїй заяві від 02.03.2018 року. Онуки не спілкувались з дідом, ніколи не поздоровляли його з Днем народження, не було з ними зв»язку і відносин, тому вони не знали про смерть діда і не були на його похоронах. Відповідач зазначила, за життя її чоловік ніколи не розказував про онуків, навіть їх родичі не згадували про онуків.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 є дітьми ОСОБА_6 (а.с. 15,17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, який був сином спадкодавця ОСОБА_4

ОСОБА_4 , який є рідним дідом позивачів, помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Положеннями ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

За заявленими вимогами позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті діда ОСОБА_4 Отже, позивачі є спадкоємцями другої черги за законом.

Частиною 2 ст. 1266 ЦК України передбачено, що прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якщо вони були б живими на час відкриття спадщини.

Із системного аналізу вищевказаних норм закону убачається, що суть спадкування за правом представлення полягає у тому, що хоча деякі родичі спадкодавця (його внуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники, двоюрідні брати та сестри) не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом, проте вони не усуваються повністю від спадкування і за певних умов набувають права спадкування. Спадкоємцями вони виступають, ніби представляючи більш близького родича спадкодавця, який на момент відкриття спадщини помер, звідси й назва - спадкування за правом представлення.

За правом представлення онуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Перелік осіб щодо спадкування за правом представлення наведений у ст. 1266 ЦК України та є вичерпним.

Таким чином, оскільки позивачі є спадкоємцями за законом другої черги вони можуть успадковувати майно спадкодавця лише при наявності підстав, передбачених вищенаведеною ч. 2 ст. 1258 ЦК України, а такі підстави були відсутні, оскільки є спадкоємець першої черги, який не усунутий від права на спадкування, прийняв спадщину, не відмовся від її прийняття і питання про зміну черговості одержання права на спадкування не ставилось.

Разом з цим, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року (на момент звернення до суду), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, позивачі звернувшись до суду з позовом, пропустили строк позовної давності, клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів поважності цього пропуску не надали, вони не спілкувались з дідом, не знання про факт смерті діда та віддаленість позивачів від місця відкриття спадщини не є поважною причиною пропуску строку. В свою чергу відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Суд вважає, що позов не підлягає задоволення в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 1216, 1217, 1258, 1261, 1262, 1266, 256, 261 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поновлення строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р. апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідний суд, а матеріали справи надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Г. Б. Супрун