Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 318/2218/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Васильченко В.В.
Номер провадження 22-ц/778/87/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу, яка була уточнена ним в січні 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Камянко-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 згідно якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти в сумі 256000,00 грн., які зобовязався повернути не пізніше 01.07.2016 року. Відповідно до п. 9 договору, у випадку прострочення повернення суми позики ОСОБА_3 зобовязується сплачувати на користь ОСОБА_5 відсотки за безпідставне користування грошима в розмірі 24% річних.

ОСОБА_3 не виконав свої зобовязання за договором позики та не повернув грошові кошти у встановлений договором строк, на усі звернення ОСОБА_3 жодним належним чином не відреагував, та не повернув суму боргу, чим відповідно порушив своє зобовязання щодо повернення коштів та як наслідок спричинив моральну шкоду.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5 просив суд стягнути з відповідача на свою користь: основний борг в розмірі 256 000,00 грн., 24% річних за безпідставне користування чужими коштами в розмірі 33 749,46 грн., спричинену моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а також судовий збір.

Заочним рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 основний борг в розмірі 256 000 грн., 24 % річних за безпідставне користування чужими коштами в розмірі 33749, 46 грн., а також судовий збір в розмірі 2947, 49 грн. 49 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року заяву ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки) до апеляційного суду не зявилися, причини неявки в судове засідання не повідомили, будь яких письмових клопотань від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та стягуючи з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 256000,00 грн. та 24 відсотки річних 33749,46 грн., суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам закону та в порушення умов договору ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням відсотків за прострочення повернення суми позики, передбаченого п. 9 договору позики від 26.02.2016 року.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 26.02.2016р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Камянко-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області .

У пункті 1 вказаного Договору зазначається, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у особисту приватну власність від позикодавця грошові кошти в сумі 256000 (двісті пятдесят шість тисяч) грн. 00 коп. та зобовязується повернути позикодавцеві вказану суму позики не пізніше 01.07.2016р.

Згідно п. 9 Договору позичальник, у випадку прострочення повернення суми позики в порядку передбаченому п. 1 цього Договору, зобовязується сплачувати на користь позикодавця відсотки за безпідставне користування чужими коштами в розмірі 24 (двадцять чотири) відсотки річних.

Окрім того, відповідно до п. 2 Договору, сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Підписання цього договору Сторонами є доказом факту передачі суми позики позикодавцем позичальнику ( а.с. 8).

Стаття 526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобовязання: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.

В силу приписів ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. (неналежне виконання).

На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи) дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки встановив, що ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання за договором позики від 26.02.2016р. щодо повернення коштів не виконав, а тому заявлена позивачем сума в розмірі 256000,00 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_7

При цьому, суд першої інстанції в силу приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 відсотків за користування коштами в розмірі 33749,46 грн., вирахуваних на підставі умовам договору (п. 9).

Відповідно до розрахунку, який поданий в уточненій позовній заяві від 17.01.2017р., період нарахування 24 %, відповідно до п. 9 Договору позики, розрахований за період 201 дня (з дня виконання зобовязання 01.07.2016р. та по день подання уточнених позовних вимог 17.01.2017р.).

Розрахунок позивача щодо суми боргу за вищезазначеним договором позики відповідач не оспорював та не спростував.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача про виклик свідків, оскільки справу розглянув у його відсутністю є необґрунтованими та не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 17.01.2017 року приймав участь у справі представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та заявив клопотання про допит свідків, у звязку з чим була оголошена перерва у судовому засіданні та справа була призначена на 24.01.2017 року ( а.с. 19-81).

В судове засідання 24.01.2017 року ні ОСОБА_3, ні його представник ОСОБА_8 не зявилися направили на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з тим, що ОСОБА_3 знаходиться за кордоном ( а.с. 86).

24.01.2017 року суд відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, причини неявки відповідача та його представника визнав неповажними, продовжив розгляд справи за їх відсутності ( а.с.88), що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач в борг ОСОБА_3 кошти в розмірі 256000.00 грн. не надавав, а надав вугілля не підтверджено належними доказами. Водночас, з договору позики від 26.02.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області вбачається, що між сторонами було укладено саме договір позики.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.06.2018 року.

Головуючий

Судді: