Справа № 357/3051/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з даним позовом 19.03.2018 року, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 27.03.2018 року, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.03.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з ОСОБА_3 та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту ОСОБА_4 керувався п.2.1.1.2.3., п.2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що відповідач дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобовязаний слідкувати за витратами в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7. Договору. ОСОБА_5 умови договору виконав, а відповідач, в свою чергу, порушив умови договору, чим спричинив заборгованість, яка станом на 11.03.2018 року становить 17 006 грн. 41 коп. та складається з наступного: заборгованість по процентам за користування кредитом 9 615 грн. 50 коп., заборгованість за пенею 9 155 грн. 46 коп., а також штрафи: штраф фіксована частина 500,00 грн., штраф процентна складова 786 грн. 02 коп. Відповідач добровільно не виконує та продовжує ухилятись від виконання своїх зобовязань і не погашає заборгованість, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 17 006 грн. 41 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. 00 коп.

18.04.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

02.07.2018 року представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_6, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги відповідач не визнає повністю, вважає їх незаконними. Підставою для відмови в задоволенні позову є незаконне, не обґрунтоване нарахування заявленого позивачем розміру кредитної заборгованості, відсутність правових підстав для нарахування заявленої суми заборгованості, стягнення заборгованості зі спливом строків позовної давності. По-перше, як приклад, в якості доказу на підтвердження правової підстави для нарахування відсотків, в тому числі відсотків на прострочені зобов'язання, подвійне нарахування штрафних санкцій (пені та штрафів) і т. д., є наявність в матеріалах справи лише копії анкети - заяви за підписом відповідача від 20.03.2008 року, а позовні вимоги ґрунтуються на наданій до суду анкеті-заяві від 11.03.2008 року, що по суті є зовсім різними документами. Разом з тим, наданий суду розрахунок заборгованості станом на 11.03.2018 рік, де розмір заборгованості складає 17 006, 41 грн., не підтверджено допустимими та достовірними доказами. В основу обґрунтування позовних вимог покладено наявність підпису відповідача на анкеті-заяві від 11.03.2008 року, яким, на думку позивача, відповідач визнає/приймає умови (ціну) кредитних послуг, викладених в «ОСОБА_3 та правилах надання банківських послуг» та «Тарифах Банку», які викладені на банківському сайті : www.privatbank.ua. що на думку позивача, є єдиним цілим, невід'ємною складовою кредитного договору, що фактично не відповідає фактичним обставинам справи, підтверджено належними доказами. Матеріали справи не містять жодного належного доказу про ознайомлення відповідача у письмовому вигляді із зазначеними тарифами банку, умовами та правилами надання банківських послуг, про їх визнання, прийняття позивачем, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». На вказаних ОСОБА_3, правилах, тарифах банку не міститься підпис ОСОБА_1, відповідач не був з ними ознайомлений. Відповідач не визнає, що підписом у анкеті-заяві він підтверджує свою згоду про те, що підписана заява разом з наданими позивачем ОСОБА_3 надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та ОСОБА_5 Договір, в розумінні правової природи договору. Наявний в анкеті-заяві підпис відповідача вказує лише на підтвердження ним достовірності викладеної в анкеті його персональних даних для ідентифікації його як потенційного позичальника банку, а ніяким чином не підтверджує визнання ним істотних умов кредитного договору. Таким чином, позивачем порушуються вимоги ч. 2 ст. 207 ЦК України. За змістом правових норм норми ч. 2 ст. 207, ст. 628 ЦК України, підпис сторін письмового договору має бути під усіма його умовами, про які домовилися сторони. Якщо сторони уклали змішаний договір, то умови різних договорів повинні міститися в письмовому тексті договору, підписаному сторонами. Письмова заява позичальника від 11.03.2008 року, яка надана суду на підтвердженням укладання договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем не містить елементів (пунктів) договору про прийняття істотних умов договору, які були покладені в основу розрахунку загального розміру кредитної заборгованості, та й взагалі вказівки про те, що сторонами укладається змішаний договір. Наведене відповідає правовій позиції Верховного суду України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Крім того в ОСОБА_3 не зазначена дата їх прийняття чи затвердження. Позивачем не надано доказів того, з якого та по який час діяли положення Умов у тому варіанті, який представлений суду. Отже, оскільки вказаний документ є одностороннім, то банк міг без відома і погодження сторони кредитного договору вносити в нього зміни в будь-який час без обмеження кількості та змісту цих змін, що є порушенням гарантованих прав споживача фінансових послуг. По-друге, розрахунок суми заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим, заявлений розмір позовних вимог є невірним, не підтверджений належними доказами. На незаконність заявленого розміру суми кредитної заборгованості, невід'ємною складовою розміру якої є нараховані відсотки на відсотки, подвійне нарахування штрафних санкцій, як приклад, вказує суду наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором №б/н від 11.03.2008 року станом на 31.05.2015 року та станом на 11.03.2018 рік. Має місце подвійне нарахування відсотків на суму залишку кредитної заборгованості за відсотковою ставкою двічі по 36% Х2 = 72% та за накопичувальним підсумком. Нарахування відсотків на відсотки суперечить положенням ст.ст. 1048, 1054 ЦК України. З наданого банком розрахунку не можливо очевидно встановити чи відповідає дійсності сума нарахованих банком відсотків у розмірі 9 615, 50 грн. При цьому зі змісту позову та з наданих позивачем витягів із тарифів нічого не згадується про умови ( підстави) та випадки нарахування відсотків в подвійному розмірі. Також, порушенням прав споживача фінансових послуг є те, що банк стягує одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобов'язань. ОСОБА_5 не має права стягувати одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобов'язань, оскільки подвійна цивільна відповідальність заборонена ст. 61 Конституції України (ВССУ від 31 травня 2017р. у справі № 756/2999/15-ц). Наданий до суду розрахунок заборгованості, в якості доказу на підтвердження заявленого розміру заборгованості, є внутрішньобанківським документом, не є належним доказом в розумінні вимог ч.2 ст.78, ст.79, ст. 80 ЦПК України. Інших доказів на підтвердження розміру позовних вимог суду не надано, в тому числі про вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку. Так, саме на банк покладений обов'язок довести перед судом ті обставини щодо яких існує спір та які мають значення для належного вирішення справи, в тому числі довести правомірність нарахування заявленого розміру заборгованості та беззаперечність правильності нарахованої суми заборгованості, доказів про що матеріали справи не містять. Позивачем не надано до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до вимог ст. ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України, які в своїй сукупності змогли б беззаперечно підтвердити суду достовірність заявленого позивачем розміру кредитної заборгованості. Привертаю увагу суду, банку ніщо не заважало надати суду всі наявні докази, які в своїй сукупності будуть достатніми для беззаперечного підтвердження заявленого розміру позовних вимог, або обґрунтованого клопотання про неможливість подання додаткових доказів, які мав на меті подати позивач разом з позовною заявою. За таких обставин, застосовуються правові наслідки пропущення строків для подання будь - яких інших доказів не поданих позивачем у встановлений законом строк - до розгляду судом не приймаються, застосовуються наслідки пропущення процесуальних строків на подання доказів, які під час розгляду справи чи після отримання відзиву, позивач може зрозуміти (пригадати) про необхідність в їх долученні в зв'язку з отриманням відзиву та з ознайомленням правової позиції сторони захисту відповідача. По-третє до суду не надано доказів того, що кредитор вживав заходів щодо зменшення розміру заборгованості, в тому числі і неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом. Фактично, на думку відповідача, це є свідомим очікуванням банком певного часу з метою додаткового заробітку, «штучного» збільшення розміру заборгованості, шляхом стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій, що є порушенням приписів статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності дотримання балансу договірних прав та відносин, порушенням загальних засад цивільного судочинства. По-четверте, позичальник банку, як споживач фінансових послуг, є слабкою стороною у правовідносинах з банком. Правовою позицією викладеною Конституційним Судом України в Рішенні № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013,підтверджується, що особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. А звідси, дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині належного інформування споживачів фінансових послуг щодо істотних умов договору, дотримання вимог переддоговірної роботи з позичальниками - є обов'язковим зі сторони банку. Ознайомлення з будь яким документом повинно бути підтверджене підписом клієнта, а коли мова йде в документі про істотні умови кредитного договору, властиві договору, підпис свідчить не тільки про ознайомлення з документом, а і про надання згоди із викладеними в документі умовами, обов'язками, наслідками їх не виконання зобов'язань, розмірів штрафних санкцій, розміру та порядку нарахування відсотків, правом банка на зміну умов в односторонньому порядку, збільшенню розміру ліміту та про інші істотні умови. Не підписані позичальником «Умови та правилами надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», а посилання на самостійне ознайомлення з ними на сайті банку - є додатковим доказом, що працівники банку з ними не ознайомили відповідача. Отже, вони не є складовою частиною договору, нарахування розміру заборгованості не є правомірним. По-пяте, позивач має право лише в межах строку позовної давності на стягнення заборгованості. Позовні вимоги заявлені зі спливом позовної давності, про що заявляється суду згідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України. Без окремого підпису позичальника під документом, який збільшує строк позовної давності, банк не має права стягувати борг та забезпечення, якщо минув строк більше 3 років, а для пені та штрафів більше 1 року (Постанова ВСУ у справі № 6-16цс15 ). По-шосте, відповідач не визнає за собою заборгованість перед банком повністю, вважає її погашеною зі своєї сторони повністю та припинив користування платіжною карткою після того, як йому стало відомо про додаткове, безпідставне нарахування банком відсотків та штрафних санкцій за боргом, який ним повернутий банку в більш чим в подвійному розмірі.

09.07.2018 року представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_6 надала також заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначила, що згідно вимог ч. 3 ст.267 ЦПК України, наслідки спливу позовної давності застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивачем заявляється суду позов про стягнення з відповідача кредитної заборгованості, загальний розмір якої розрахований поза межами строків позовної давності. Докази про визнання відповідачем сум щомісячного платежу, крім тих які ним сплачувалися за період з 2008 року по 2018 рік. матеріали справи не містять. Відповідач визнавав за собою лише ті суми щомісячних платежів, які були ним сплачені та надані суду додатком до відзиву. Дана обставина є підставою для застосування і наслідків спливу загальної позовної давності. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Будь - які договори між відповідачем та позивачем відсутні, в тому числі про збільшення строків позовної давності, а одностороннє збільшення строків позовної давності не ґрунтується на вимогах закону. Без окремого підпису позичальника під документом, який збільшує строк позовної давності, банк не має права стягувати борг, якщо минув строк більше 3 років, а для пені та штрафів більше 1 року. Згідно із ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову приєднано клопотання, представника за довіреністю, ОСОБА_7, про розгляд справи у відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом.

09.07.2018 року судом отримано відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує викладені у відзиві обставини мотивуючи тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 11.03.2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з ОСОБА_3 надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, позичальник підтвердив свою згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та ОСОБА_5 складають між ним і ОСОБА_5 Договір про надання банківських послуг. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між ОСОБА_5 і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком ОСОБА_3 та Тарифам. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися й інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, ОСОБА_3 надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та ОСОБА_5. Таким чином, між ОСОБА_5 та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, які вчинені задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Щодо ознайомлення Відповідача умовами та правилами надання банківських послуг Позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 11.03.2008 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що «Я згоден з тим, що ця заява, разом із Пам'яткою клієнта, ОСОБА_3 та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та ОСОБА_5 Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з ОСОБА_3 та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...». Також до матеріалів позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3,00% (36,00% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Враховуючи положення ч. 1 ст. 207 ЦК України, то відсутність підпису відповідача в ОСОБА_3, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згідний з ОСОБА_3 та Тарифами, що заява разом із ОСОБА_3 та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та є не допустимими доказами. Також, з виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Враховуючи норми закону та докази, що містяться в матеріалах справи, можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов'язання не виконані та кредитором не прийняті. Відповідача було ознайомлено саме із зазначеними ОСОБА_3 та правилами надання банківських послуг, більше того, згідно заяви відповідач зобов'язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_5 на сайті Приватбанку. Таким чином, твердження Відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення його з ОСОБА_3 та Правилами надання банківських послуг не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки ознайомлення останнього з умовами кредитування підтверджено підписанням анкети-заяви. Стосовно наданих банком доказів укладення кредитного договору банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов'язань, а саме: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписка по рахунку, фото клієнта з карткою, а відповідачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору. Додаткові докази додані до відзиву відповідно до вимог ст.ст. 178, 179 ЦПК України. Стосовно розрахунку заборгованості, банк зазначає, що протягом дії договору до програмних комплексів банку було внесено ряд змін, наслідком чого стало оновлення форми розрахунку заборгованості, саме тому розрахунок який додається до позовної заяви складається з двох частин: перша частина розрахунку - є більш стислою та відображає рух коштів до моменту оновлення форми розрахунку, а саме до 31.05.2015 року та друга частина розрахунку - формується з моменту оновлення форми розрахунку та має ряд переваг: 1) поділ складової заборгованості в залежності від відсоткової ставки, яка діяла на момент використання коштів; 2) більш детальне відображення порядку нарахування відсотків; 3) розмір мінімальної щомісячної суми внеску для погашення заборгованості та інше. Розмір заборгованості за тілом кредиту в двох частинах розрахунку має розбіжності тому, що в першій частині зазначене тіло кредиту станом на 31.05.2015 року, а в другій частині зазначене тіло кредиту станом на 11.03.2018 року. Оскільки після 31.05.2015 року відповідач продовжив користуватися картою, як використовувати кредитні кошти, так і погашати заборгованість, розмір тіла кредиту станом на 11.03.2018 року змінився. Відносно визначення виду заборгованості з пені чи комісії зазначає, що за даним видом кредиту комісія не передбачена та не нараховується, а в даній колонці має місце нарахування тільки пені. Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу, тому було надано виписку по рахунку, оскільки банківська виписка має статус первинного документу, з якої вбачається, що Відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо порядку погашення заборгованості та нарахування процентів, то згідно Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_5 для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості. Пільговий період кредитування це установлений банком період з моменту виникнення заборгованості по кредиту, протягом якого нарахування процентів за користування кредитом проводиться за процентною ставкою 0.01% річних (п. 1.1.1.49). У разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування Кредитом і ОСОБА_4 нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами ОСОБА_5, з розрахунку 360/365 календарних днів на рік (п. 2.1.1.12.6). Тарифи розмір винагороди за послуги банку, є невід'ємною частиною договору. Перелік може змінюватися та доповнюватися, про що клієнт повідомляється у відповідності з цими умовами (п. 1.1.1.91). Строк та порядок погашення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних мінімальних обов'язкових платежів. Розмір та строки внесення щомісячних мінімальних обов'язкових платежів зазначені в ОСОБА_5, а саме: - розмір щомісячного мінімального платежу складає 7% (з 02.04.2014року Наказом СП-2014-6635230 від 02.04.2014 р. розмір платежу було зменшено до 5%) від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше решти заборгованості; - строк внесення щомісячного платежу до 25 числа місяця наступного за звітним. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту (п. 2.1.1.12.4). У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором (п. 1.1.1.72). У разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн. Клієнт сплачує банку пеню згідно Умов та Правил надання банківських послуг (п. 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.12.6.2) та ОСОБА_5. П. 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що Клієнт доручає ОСОБА_5 списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті ОСОБА_5 за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунку у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Тобто при нарахуванні ОСОБА_5 процентів, комісій, пені і не внесення коштів Клієнтом на погашення цієї заборгованості, ОСОБА_4 має право здійснити списання даної заборгованості за рахунок кредитного ліміту. Щодо кредитного ліміту, то п. 2.1.1.2.3. Умов і Правил передбачено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням ОСОБА_5, і Клієнт дає згоду ОСОБА_5 в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Щодо внесення змін до Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_5, п.1.1.3.2.3 Договору передбачена можливість кредитору зміни ОСОБА_5 та інших невід'ємних частин Договору. При цьому у сторін Договору виникають обов'язки: 1) у Кредитора: інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених ви. 1.1.3.1.9 Договору; 2) у Позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п. 1.1.2.3 Договору). Тому неотримання або несвоєчасне отримання Клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов'язань за даним договором. Згідно п.п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв'язку, серед яких: офіційний сайт банку www.privatbank.ua, SMS - повідомлення клієнтам про зміни даних правил, клієнтські виписки, інші канали інформування. У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів Банку» клієнт має право надати ОСОБА_5 заяву про розірвання Договору виконавши умови п. 2.1.5.4 Договору. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерська експертиза з метою з'ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилась, а тому підстави вважати даний розрахунок заборгованості неналежним відсутні. ОСОБА_3 договору встановлено, що за користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами ОСОБА_5, з розрахунку 360 календарних днів на рік. За несвоєчасне виконання боргових зобов'язань (користування Простроченим Кредитом і ОСОБА_4) держатель сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких визначаються Тарифами. У зв'язку з вищенаведеним твердження відповідача, щодо необґрунтованого збільшення процентної ставки являється хибним. Заперечення відповідача, про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій або їх набір при залученні до одного виду юридичної відповідальності. Штраф і пеня мають різне призначення і функції у цивільних правовідносинах. Штраф - разове покарання, а пеня - покарання, має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобов'язання. Крім того, Цивільний кодекс України не містить обмежень і заборон на одночасне застосування стороною за договором до винної сторони таких штрафних санкцій як штраф і пеня. ОСОБА_5 встановлює з якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором неустойку як самостійний вид юридичної відповідальності, тобто загальний розмір фінансової санкції за невиконання умов договору. Застосування банком в кредитному договорі і штрафу, і пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Щодо посилання Відповідача на ЗУ "Про захист прав споживачів», то враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ПК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Підписавши Анкету-Заяву Відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту Відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. Щодо строків позовної давності, зазначає, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануїтет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, вданому випадку строк випущеної картки - до останнього дня 09.2018 року. Позов поданий до суду з 20.03.2018 року до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які Відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. Щодо строків позовної давності по пені, то відповідно то ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Підстав дня застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов'язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за договором, тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача, за довіреністю, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, проти вимог АТ КБ «Приватбанк» заперечує в повному обсязі та надала письмові пояснення, в яких зазначила, що заперечення на позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, викладені у відзиві на позовну заяву, підтримує повністю, підтримує клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Також заявляє суду про недопустимість доказів наданих позивачем в додатках до відповіді на відзив на позовну заяву, оскільки вони подані з порушенням процесуального строку та належним чином не завіренні банком. Вважає за необхідним зосередити увагу суду на банківських документах, які було покладено в основу обґрунтування позовних вимог, а саме в обґрунтування позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, банк посилається на анкету-заяву, на підставі якої вказує, що 11.03.2008 року було видано відповідачу кредит в розмірі 8000, 00 грн., але в матеріалах справи міститься заява-анкета за підписом позичальника датована 20.03.2008 року з кредитним лімітом на 800,00 грн., що є по суті зовсім різними банківськими документами, різними правочинами. не мають відношення до кредитної угоди від 11.03.2008 року та може лише вказувати про наявність іншого кредитного договору, за іншим предметом спору. Згідно матеріалів справи, банк звернувся з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості в сумі 17 000, 00 грн., яка виникла у відповідача згідно Кредитного договору від 11.03.2008 року, яким в розумінні позивача, є заява-анкета заповнена позичальником та завірена його підписом від 20.03.2008 року - вказує на ознаки наявності різних кредитних договорів, різних правочинів з даним позичальником, достовірно не підтверджується про наявність кредитної угоди від 11.03.2008 року. Заборгованість, що виникла згідно підписаної відповідачем заяви-анкети від 20.03.2008 року не є предметом даного судового спору, відповідно до наданих суду документів від 11.03.2008 року, на які саме і посилається в свої позовних вимогах банк, підписи відповідача датовані 20.03.2008 року, а банк посилається на 11.03.2008 року, що є різними по суті зобов'язаннями. Позичальник звернувся до банку з метою отримання банківської платіжної карти лише 20.03.2008 року з кредитним лімітом в сумі 800,00 грн., а не 11.03.2008 р., термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної карти, який закінчився в 2010 році, нова карта відповідачем не була отримана. Щодо Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку - дані Умови та Правила не містять жодних ідентифікуючих ознак їх належності до заяви-анкети відповідача від 20.03.2008 року, що саме вони діяли в даній редакції та за своїм змістом відповідали б затвердженим ОСОБА_3 та Правилам, які позивач вважає невід'ємною складовою Кредитного договору, не містять ідентифікуючих ознак про ознайомлення позичальника саме з ОСОБА_3 та Правилами в наданій суду редакції, що беззаперечно підтверджувало б дотримання банком вимоги ст. 207 та ст.628 ЦКУ на день укладання кредитної угоди. Істотні умови договору в розумінні вимог ст. 207, ст. 628 ПКУ погоджуються у письмовій формі та засвідчуються підписами сторін, але дотримання позивачем даних вимог матеріали справи не містять, що є порушенням як норм загального законодавства так і спеціального, ч.2, ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяв станом на 2008 рік, де зазначено про обов'язок банку повідомити в письмовій формі про кредитні умови споживача банківських послуг, до яких відноситься і кредитування карткового рахунку. На підтвердження обґрунтування позовних вимог, позивачем було надано до суду недостовірні дані щодо істотних умов договору, які були покладені в основу розрахунку загальної суми заборгованості, позовних вимог. Дане підтверджується п. 1.1.3.1.15 Умов та Правил надання банківських послугу, які позивач відносить до невід'ємної частини кредитного договору від 11.03.2008 року. Як приклад, згідно п. п. 1.1.3.1.15 Умов та Правил надання банківських послуг, банк посилається на Постанову Правління НБУ №365 від 16.09.2013 року, якої не існувало станом на 2008 рік, як наслідок вказує, що банк надав до суду на підтвердження позовних вимог Умови та Правила, якими викладено істотні умови встановлені банком лише з 2013 року, а не в 2008 pоку, в тому числі і регулювання розміру ціни за користування кредитним лімітом за якою здійснено внутрішньобанківський розрахунок заборгованості, що по суті повністю спростовує позовні вимоги банку, вказує на те, що позивач не міг бути ознайомлений з даними ОСОБА_3 в 2008 році, не міг їх визнати, прийняти так як вони з'явилися лише після 2013 року, а згідно і заявлений до суду розмір заборгованості є не обґрунтованим та не достовірним. Пунктом 1.1.7.58 Умов та Правил Банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, розписано правила поведінки позичальника банку у зв'язку анексією АР Криму та вчинення ним в зв'язку з анексією Криму відповідних дій до 31.12.2014 року, що є прямим доказом надання банком до суду недостовірних даних, які було покладено в основу обґрунтування позовних вимог, адже в 2008 році не було анексії АР Крим, а звідси, позивачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження укладення Кредитного договору в розумінні вимог ст. 207 ЦК України та на підтвердження погодження з позичальником всіх істотних умов кредитного договору в розумінні вимог ст. 628 ЦКУ, ознайомлення відповідача з тарифами, правилами та умовами кредитування, про прийняття їх позичальником із засвідченням власним підписом. Банківські умови та Правила про надання споживчого кредиту фізичним особам не є складовою частини кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника, надані суду в редакції, що не існувала на день укладання договору. Розрахунок заборгованості проведений згідно тарифів, підтвердження достовірності яких в матеріалах справи відсутнє, докази, що саме розміри цих тарифів було узгоджено з відповідачем, що саме вони були чинними станом на 2008 рік, матеріали справи також не містять, як і доказу про їх погодження з клієнтом. Крім того, пунктами наданих Умов і Правил банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, як приклад, п.2.1.1.12.2. п. 2.1.1.12.6, п.2.1.1.12.7.4 - вказується, що крім Умов та Правил надання банківських послуг, невід'ємними складовими Кредитної угоди є Пам'ятка клієнта/ Довідка про умови кредитування та ОСОБА_5, якими визначені істотні умови Кредитного договору. Однак, позивачем не надано до суду погоджених з відповідачем станом на 2008 рік ОСОБА_5, Пам'ятки клієнта з умовами кредитування/ Довідка про умови кредитування, що в сукупності з вищезазначеними порушеннями зі сторони позивача прав споживача банківських послуг, підтверджує необґрунтованість заявленого розміру кредитної заборгованості та не доведено достовірності вказаного в розрахунку заборгованості розміру відсоткових ставок, за якими здійснювався внутрішньобанківський розрахунок заборгованості, розмір якого є предметом спору. За відсутності в матеріалах справи повного переліку документів, якими визначено та погоджено з позичальником істотні умови договору (розмір ціни, комісій, штрафу, пені і.д.), які в своїй сукупності становлять кредитний договір, заявлений позивачем розмір заборгованості є лише припущенням, а за таких умов, взяті за основу розрахунку кредитної заборгованості розміри відсоткової ставки, пені, штрафу, комісій, зазначені у внутрішньобанківському розрахунку заборгованості є не достовірними, а стовпчик 6, 7 якого вказують на подвійне нарахування відсотків за накопичувальним підсумком та за ставками встановленими банком в односторонньому порядку невідомо в які періоди були діючими. Паспортні дані відповідача, що містяться в матеріалах справи, не містять дати їх отримання банком, відсутнє число, місяць, рік їх отримання банком, від якої дати і до якого правочину вони відносяться не відомо. Відповідно до наданої позивачем заяви-анкети номер рахунку який було відкрито відповідачу - № 90503 11.03.2008 року, а згідно банківської виписки, наявним відкритим рахунком у відповідача станом на 2008 рік є рахунок за № 690503 відкритий 11.03.2008 року, відкритий ще до звернення позичальника в банк за його відкриттям, тобто до 20.03.2008 року. Згідно позовних вимог, позивач посилається на отримання відповідачем кредиту в розмірі 8000, 00 грн., то згідно банківської виписки, сума повернутих коштів на рахунок позивача становить від 35 262, 8 грн., що більше чим в 4 рази перевищує розмір отриманого кредиту, а видача кредиту разова. Також даною випискою підтверджується наявність у позичальника на рахунку банку депозитних коштів станом на 22.04.2014 рік, що є фактично неможливим за змістом Умов банківських правил, у разі наявної простроченої заборгованості, чим банк сам собі по суті суперечить. У разі наявної кредитної заборгованості, зарахування готівкових коштів на депозитний рахунок - технічно не можливо, що підтверджується ОСОБА_3 і правилами банківських послуг. Надані позивачем в додатках до відповіді на відзив докази є нечитабельні, а в сукупності з доказами (довідка про види відкритих карток, рахунків, виписки по рахункам) не завірені банком, прості роздруковані у вигляді таблиць на аркушах формату А-4 відомості, які в розумінні вимог ст. 78 ЦПК України, не є допустимими доказами, були подані до суду з порушенням норм ЦПК і до матеріалів справи не подано клопотання про поновлення строку для подання, долучення до матеріалів справи нових доказів по справі. Внутрішньобанківські розрахунки кредитної заборгованості не завірені банком належним чином в передбаченому законом порядку, як і надані в якості нових доказів до відповіді на відзив банківські виписки. Банківські Умови та Правила, що містяться в матеріалах справи не завірені банком у відповідності до вимог 78 ЦПК України. Не засвідчені або не правильно засвідченні копії документів, є недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення у разі врахування їх під час розгляду справи. Дане підтверджується правовою позицією викладеною Верховним Судом (КЕС) у справі №904/8549/17 від 11 липня 2018 року. Також, згідно наданої відповідачем виписки, завіреної мокрою печаткою банку, з 2010 року строк картки, якою користувався відповідач, було припинено та нову не було отримано. Строк дії попередньої картки був до 23.10.2010 року, хто був дійсним користувачем нових платіжних карт, належних доказів про це матеріали страви не містять, в тому числі відсутні докази, що саме відповідач є отримувачем зазначених в довідці платіжних карт. Довідка є одностороннім банківським документом, яким не можливо встановити достовірність викладеного банком отримання відповідачем нових платіжних карт, розписка відповідача про отримання ним перевипущених карт, засвідчена власним підписом про їх отримання, відсутня в матеріалах справи. Щодо фото відповідача то воно не є належним доказом в розумінні вимог ст. 77, 78, 79 ЦПК України, не ідентифікує належність відповідача до карти, номер якої є нечитабельним. Відповідно до банківської виписки з 23.09.2010 року видана в 2008 році платіжна карта №690503 не діяла, доказів про отримання відповідачем платіжної карти № 336200 з 09.2010 року матеріали справи не містять, а згідно з заявою-анкетою термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної карти. Тобто, з 23.09.2010 року розпочинається відлік строку позовної давності. В спростування або на підтвердження доказів, отримання відповідачем іншої карти та продовження терміну кредитного ліміту, матеріали справи також не містять. Відповідачем не заперечується про отримання ним кредитних коштів в розмірі 8000,00 грн. в ПриватБанку за іншою кредитною угодою, від іншої дати, які було ним одноразово знято та які повністю були повернуті відповідачем банку із значною переплатою, більш чим в чотири рази, без подальшого повторного їх зняття з кредитного рахунку. Разове зняття готівки відбулося в 2008 році, а з 23.10.2010 року закінчився термін дії кредитної карти та кредитного ліміту, кредитний ліміт 2 роки з моменту встановлення нового кредитного ліміту, видачі нової кредитної карти - не відбулося, відповідачем не отримувалось, докази на підтвердження встановлення, продовження кредитного ліміту відсутні, в зв'язку з чим було заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Також, поданий позивачем розрахунок заборгованості за штрафними санкціями (пеня, штрафи) в розмірі 9 615,50 грн. розрахований поза межами строків спеціальної позовної давності. Розрахунок заборгованості вказує на подвійне нарахування відсотків на суму залишку по кредиту, нарахування відбувалося з капіталізацією, з подвійним притягненням до відповідальності за одне й теж саме порушення.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків ( ст. 11 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Судом встановлено, що 20.03.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач підписавши дану заяву погодився на Умови та правила надання банківських послуг та тарифами банку, тобто був укладений договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 800,00 грн. на картковий рахунок. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору складає 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році, з терміном дії кредитного ліміту, який збігається з терміном дії кредитної картки (а.с. 9).

Тобто, з 20.03.2008 року між ПАТ «КБ Приватбанк» та ОСОБА_1 виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту у розмірі 800,00 грн.

З копії заяви доданої позивачем до позову (а.с. 9), вбачається, що кредитну карту клієнт ОСОБА_1 отримав 20.03.2008 року, а позивач в позові вказує, що рахунок було відкрито 11.03.2008 року з отриманням кредитного ліміту в розмірі 8000,00 грн.

Отже, позивачем подано до суду суперечливі відомості щодо укладеного між ним та відповідачем договору.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету від 11.03.2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_5 банку, які є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Однак, дані доводи суд не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови, і позивачем не надано до суду жодних доказів укладання 11.03.2008 року між сторонами та відповідно отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів, з наданням йому Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Пам`ятки клієнта і ОСОБА_5, що в сукупності із Заявою свідчило б про укладений в належній формі договір про надання банківських послуг.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зокрема, Верховний Суд України встановив, що виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що в подальшому такі умови не змінювалися (в звязку із чим такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору).

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні спору.

Так, дійсно, ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, однак, заява не свідчить про укладення кредитного договору 11.03.2008 року, оскільки в заяві вказана дата отримання відповідачем кредитної картки 20.03.2008 року, через девять днів після відкриття рахунку, тобто істотних умов договору не досягнуто.

Також, надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг, не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на відповідача, крім того Умови та правила надання банківських послуг та ОСОБА_5 банку є складовою договору про надання банківських послуг, а тому на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можливо встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з ОСОБА_3 та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Слід зазначити, що Умови та Правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника (відповідача), та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15) та від 22 березня 2017 року (6-2320цс16).

Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, оскільки наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить ніяких посилань на те в якій саме редакції (на яку дату) надані такі умови - тим самим не доводить для суду, що саме в цій редакції діяли такі умови станом на день відкриття рахунку та укладення договору між сторонами.

Слід звернути увагу також на те, що згідно п. п. 1.1.3.1.15 та п. 1.1.7.58 Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, банк посилається на Постанову Правління НБУ №365 від 16.09.2013 року, якої не існувало станом на 2008 рік, та розписано правила поведінки позичальника банку у зв'язку анексією АР Крим і вчинення ним в зв'язку з анексією Криму відповідних дій до 31.12.2014 року, і як наслідок вказує на те, що банк надав до суду на підтвердження позовних вимог Умови та Правила, якими викладено істотні умови встановлені банком лише з 2013 року, в тому числі і регулювання розміру відсотків, пені та штрафів за користування кредитним лімітом за якою здійснено внутрішньобанківський розрахунок заборгованості.

Також, вищезазначене вказує на те, що позивач не міг бути ознайомлений з даними ОСОБА_3 та правилами в 2008 році, не міг їх визнати, прийняти так як вони з'явилися лише після 2013 року, як і не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження укладення Кредитного договору в розумінні вимог ст. 207 ЦК України та на підтвердження погодження з позичальником всіх істотних умов кредитного договору в розумінні вимог ст. 628 ЦКУ, ознайомлення відповідача з тарифами, правилами та умовами кредитування, про прийняття їх позичальником та засвідчення власним підписом.

Крім того, в порушення як наведених вище вимог Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку так і ст. ст.628, 638 ЦК України, позивачем не надано до суду погоджених з відповідачем станом на 2008 рік ОСОБА_5, Пам'ятки клієнта з умовами кредитування (Довідка про умови кредитування), що в сукупності з вищезазначеними порушеннями зі сторони позивача прав споживача банківських послуг, підтверджує необґрунтованість заявленого розміру кредитної заборгованості та не доведено достовірності вказаного в Розрахунку заборгованості розміру відсоткових ставок, за якими здійснювався розрахунок заборгованості, розмір якого є предметом спору.

Ні позовна заява, ні надані позивачем докази по справі взагалі не містять посилання на те, який же саме тип банківської картки був виданий відповідачу, оскільки відсутній витяг із ОСОБА_5 обслуговування кредитних карт «Універсальна», якими визначено та погоджено з позичальником істотні умови договору ( розмір ціни, комісій, штрафу, пені і.д.), які в свої сукупності становлять Кредитний договір, заявлений позивачем розмір заборгованості є лише припущенням.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав розрахунок за договором між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 №б/н від 11.03.2008 року станом на 31.05.2015 року, а також станом на 11.03.2018 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.03.2008 року укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 (а.с. 5-6) вбачається, що станом на 31.05.2015 року заборгованість відповідача за договором становила 9 237,45 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 7 734,07 грн., заборгованості за процентами 217,36 грн. З 20.03.2008 року діяла процентна ставка (поточна заборгованість) - 36,00% та процентна ставка (прострочена заборгованість) 36,00%, з 01.01.2013 року процентна ставка була встановлена по 30%, з 01.09.2014 року по 34,80%, і з 01.04.2015 року - по 43,20%.

Також, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.03.2008 року укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 (а.с.7-8) вбачається, що станом на 11.03.2018 року заборгованість відповідача за договором становила 17 006,41 грн., яка складається з: загальної заборгованості за наданим кредитом 15 720,39 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 9 615 грн. 50 коп., заборгованості за пенею 9 155 грн. 46 коп., а також штрафи: фіксована частина 500,00 грн., процентна складова 786 грн. 02 коп. Процентна ставка з 01.06.2015 року по 03.04.2018 рік становила з 2,50 % до 3,60%.

Однак, заявою-анкетою було передбачено встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 800 грн. зі сплатою 3 % за користування кредитними коштами на місяць.

Крім того, відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, оскільки з дослідження змісту наявних у справі документів в розрахунках заборгованості зазначені різні процентні ставки та різні суми кредитного ліміту.

Як вбачається з п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_4 має право, змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому ОСОБА_4, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів ОСОБА_4 не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) ОСОБА_4 залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням ОСОБА_5 та без попереднього повідомлення клієнта.

Відповідно до п.1.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг, сторони несуть відповідальність за належне виконання своїх обовязків відповідно до законодавства України та умов Публічного договору.

Пунктом 1.1.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що зміни до цих Умов і Правил надання банківських послуг вноситься ОСОБА_5 щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

Пунктом 1.1.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що у тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, ОСОБА_4 повідомляє клієнтів про внесення зміни шляхом використання наступних каналів звязку: 1.1.6.2.1 Офіційний сайт ОСОБА_5: www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділенні ОСОБА_5.

Відповідно до п.2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що при незгоді зі змінами Правил та/або ОСОБА_5 звернутись в ОСОБА_4 для розірвання цього Договору та погасити перед ОСОБА_5 заборгованість, у тому числі і заборгованість, що утворилась протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Держателю і його Довіреною особам. При незгоді зі списанням коштів по Картрахунку інформувати письмово ОСОБА_4 про це протягом тридцяти пяти днів з моменту списання (у разі якщо вирішення питання передбачає розгляд письмової заяви).

Позивачем не надано до суду жодного доказу про надіслання позивачу інформації щодо зміни кредитного ліміту та будь-яких інших невідємних частин договору.

Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року.

Тому, суд не приймає даний доказ наданий позивачем з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення боргу в розмірі 17 006 грн. 41 коп.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) слід зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

ОСОБА_3 спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності у разі прострочення виконання зобовязань, в тому числі тіла кредиту і відсотків.

У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків по кожному з грошових зобовязань.

Отже, умовами договору передбачено одночасно два види цивільно - правової (матеріальної) відповідальності боржника за ті самі порушення - зокрема за несвоєчасне виконання грошового зобовязання - у даному випадку несвоєчасну або у неповній мірі сплату тіла кредиту і процентів за користування кредитом, з єдиною різницею видів відповідальності, яка полягає у тому, що підставою для нарахування неустойки у виді штрафу є прострочення (несплата) протягом 30 днів, а для нарахування пені наявність прострочених зобовязань на суму від 100 грн.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Також, позивачем не доведено дотримання вимог п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного ОСОБА_5 України 10.05.2007 року № 168 ( чинній на момент підписання заяви про надання кредитних коштів) та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист пав споживачів», щодо надання позичальнику попередньої інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та отримання її письмового підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, досягнення між сторонами усіх істотних умов договору, та не доведено підстави нарахування штрафів в розмірі, який перевищує 50% розміру наданого кредиту.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження позовних вимог позивач надав додаткові докази, які були приєднані до відповіді на відзив (а.с.90-102, 114-121), а саме банківська виписка, копія змін тарифів на зняття по елітним картам, довідка про відкриті рахунки з терміном дії по 09.2018 рік.

Представник відповідача 06.12.2018 року надала до суду письмову заяву про визнання вищезазначених доказів недопустимими, оскільки позивачем було надано до матеріалів справи нові докази з порушенням порядку встановленого вимогами ст.ст. 78, 83, 175 ЦПК України, без відповідного клопотання про поновлення строку для їх подання і приєднання до матеріалів справи та з порушенням вимог процесуального закону.

Однак слід зазначити, що відповідно до ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - пятою статті 178 цього Кодексу, яка передбачає що до відповіді на відзив додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються пояснення, міркування і аргументи позивача.

Так, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Слід зазначити, що докази, які містяться в матеріалах справи, а саме банківська виписка (а.с. 114-116), розрахунок заборгованості (а.с. 5-8), Умови та Правила надання банківський послуг (а.с. 10-24), які в порушення вимог ст. 95 та ст. 175 ЦПК України, не засвідчені належним чином, є належними проте в розумінні вимог ст. 78 ЦПК України, є недопустимими доказами.

Не засвідчені або не правильно засвідченні копії документів, є недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення у разі врахування їх під час розгляду справи.

Дане підтверджується правовою позицією викладеною Верховним Судом у справі №904/8549/17 від 11 липня 2018 року.

З огляду на такі обставини, суд приходить до висновку, що факт укладення договору між позивачем і відповідачем є непідтвердженим достатніми доказами в своїй сукупності.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, щодо заборгованості та щодо сплати неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що строк позовної давності вимог банку щодо повернення кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку, складає 50 років.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, як зазначалося вище не містять підпису відповідача, та є неналежним доказом, у заяві позичальника від 20.03.2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому застосування вищезазначеного строку підстав немає.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як передбачено ч. 5 цієї статті, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 8 листопада 2017 року № 6-2891цс16.

Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно наданої позивачем заяви-анкети номер рахунку, який було відкрито відповідачу є № 690503 від 11.03.2008 року, а згідно банківської виписки наданої представником відповідача, є наявним відкритим рахунок у відповідача станом на 2008 рік № 690503, який відкритий 11.03.2008 року, ще до звернення позичальника в банк за його відкриттям, тобто до 20.03.2008 року.

Однак, згідно наданої відповідачем виписки, завіреної печаткою банку, з 23.09.2010 року строк картки № 690503, якою користувався відповідач було припинено, нову отримано не було, також позивачем належних доказів, що саме відповідач отримував зазначені в довідці (а.с.119) платіжні картки, а саме розписки ОСОБА_1 про отримання ним пере випущених карт, засвідчені власним підписом про їх отримання, відсутні.

Отже, платіжна карта № 690503 з 23.09.2010 року припинила свою дію, доказів про отримання відповідачем платіжної карти № 336200 з 23.09.2010 року матеріали справи не містять, тому термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної карти.

Тобто, 23.09.2010 року закінчився строк дії кредитної картки, як і термін кредитного ліміту, та є кінцевим строком виконання зобовязання.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Як зазначив Верховний Суд України у своїх постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 30 вересня 2015 року у справі № 3-374гс15, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з наведеного, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Таким чином, позивач міг пред'явити позов до позичальника починаючи від дати закінчення строку дії кредитної картки 23.09.2010 року протягом трьох років (до 23.09.2013 року), однак, до суду звернувся з даним позовом 19.03.2018 року, шляхом направлення поштою, тобто зі спливом строку позовної давності.

Даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп. ( а.с.1), однак, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 61, 129 Конституції України, ст.ст. 11, 207, 256-258, 261,264, 266, 267, 509, 530, 549, 627, 628, 631, 634, 638, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 7681, 89, 141, 258, 259, 264265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.12.2018 року.

СуддяОСОБА_8