Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/6056/16-ц

провадження № 61-15724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Київська міська рада,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 14 листопада 2016 року у складі судді Новака А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 До складу спадкового майна входить: жилий будинкок АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є онукою померлої і є єдиною спадкоємицею. Постановою від 31 березня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жердєва Н. О. відмовила ОСОБА_2 у відкритті спадкової справи після смерті її бабусі ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та неможливістю встановлення фактичного вступу у володіння спадковим майном. Позивач зазначала, що протягом шести місяців після смерті своєї бабусі вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняла спадщину і цей факт підтверджується актом та довідкою житлово-експлуатаційної організації Голосіївського району м. Києва (далі - ЖЕО).

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила встановити факт прийняття нею спадщини після бабусі ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на встановлення факту прийняття нею спадщини після бабусі ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона прийняла спадщину у порядку, передбаченому статтею 549 ЦК Української РСР.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити,.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач понад десять років користується спірним майном, зазначає, що додала довідку ЖЕО, яка підтверджує факт вступу в управління і володіння спадковим майном. Відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спірний будинок створює їй перешкоди в оформленні її спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відзив до Верховного Суду не надходив.

30 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов'язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство чинне, на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Суди попередніх інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

Право особистої власності на цей житловий будинок ОСОБА_4, підтверджується свідоцтвом від 25 травня 1987 року, виданим виконавчим комітетом Московської районної ради м. Києва, довідкою про проведення технічної інвентаризації від 28 жовтня 2014 року, технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим 28 жовтня 2014 року, довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

ОСОБА_2 є онукою померлої і її єдиною спадкоємицею.

Установлено, що ОСОБА_2 з 15 лютого 2002 року зареєстрована у кв. АДРЕСА_2.

Постановою від 31 березня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жердєва Н. О. відмовила ОСОБА_2 у відкритті спадкової справи після смерті її бабусі ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, з таких підстав: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном не можливо встановити, та і відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв'язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Установлено, що нотаріус в оформленні права на спадщину ОСОБА_2 відмовила, отже, спір підлягає розгляду в судовому порядку.

Частиною першою статті 549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Саме переліченні в зазначеній Інструкції докази містяться в матеріалах справи на підтвердження вказаних позивачем обставин.

Установлено, що згідно з актом від 05 жовтня 2013 року, складеним ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_2 із січня 1994 року до грудня 1995 року проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 разом з бабусею

ОСОБА_4 до дня смерті бабусі ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з нотаріально засвідченими заявами ОСОБА_6 та

ОСОБА_7, відповідно від 12 та від 18 листопада 2013 року, останні підтримували дружні стосунки і спілкувались з ОСОБА_4 та її онукою ОСОБА_2, які утримували цей будинок, проводили ремонтні роботи. Свідки підтвердили, що позивач проводила ремонт у будинку, утримувала його до смерті бабусі та використовує будинок і користується усім майном, що там знаходиться, після її смерті.

Довідкою ЖЕО від 11 грудня 2013 року підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно проживала за вищевказаною адресою із січня 1994 року до грудня 1995 року та дійсно вступила в управління і володіння спадковим майном до спливу шестимісячного строку.

Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після її смерті, ОСОБА_2 дійсно вступила в управління та володіння спадковим майном до спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини відповідно до статті 549 ЦК УРСР та продовжує ним користуватись.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Встановивши необхідні обставини справи, суди попередніх інстанцій надали правильну оцінку наявним у справі доказам та дійшли помилкового висновку про не прийняття позивачем спадщини після померлої

ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а отже неправильно застосували норми матеріального права в зв'язку з цим.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, ці порушення призвели до ухвалення незаконного рішення, тому судові рішення відповідно до статті 412 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач при поданні позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг сплатила судовий збір та її касаційну скаргу задоволено, то судовий збір у розмірі 4 121,93 грн (1102,40 + 1696,53 + 1323) покладається на відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Київської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Встановити факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її баби ОСОБА_4, шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 4 121,93 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик