АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/182/15-ц Номер провадження 22-ц/786/872/18Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Панченка О.О.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Шелудякова Л.В. з ухваленням повного тексту 13 лютого 2018 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором №б/н від 24.11.2005 року в сумі 12790,11 грн., посилаючись на те, що отримавши кредит в розмірі 1100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідач належним чином покладені обов'язки, згідно кредитного договору щодо своєчасної сплати суми заборгованості не виконує і в добровільному порядку відмовляється сплачувати виниклу заборгованість, в зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.11.2005 року в сумі 11704,87 грн. та 222,92 грн. судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 штрафів відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду в частині задоволення позову є помилковим і неправильним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, місцевим судом не повно зясовано обставини, що мають значення для справи, недоведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» через недоведеність і безпідставність.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує на нікчемність кредитного договору, з підстав недотримання письмової форми кредитного договору, не погодження сторонами умов про кредит, суму, проценти, порядок погашення кредиту і процентів, підвищення процентної ставки тощо. Також апелянт зазначає, що розрахунок до позову не дає можливості перевірити повноту і правильність нарахування розміру позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як передбачено ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 1100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 29,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При цьому, 24.11.2005 року ОСОБА_2 було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» в якій зазначено, що відповідач ознайомилася та згідна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та з Тарифами банку. А також, ОСОБА_2 погодилася, що зазначена заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

29.11.2005 року відповідач почала використовувати отримані на кредитну картку грошові кошти, що підтверджується розрахунком заборгованості по договору (а.с.6).

31.01.2014 року останній раз був здійснений платіж в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом, що підтверджується випискою за період з 13.03.2000 року по 13.04.2017 року (а.с.121-127).

Також судом встановлено, що відповідач скористалась кредитними коштами та продовжує ними користуватися, що вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» згідно якої відповідач 24.04.2016 року та 25.05.2016 року отримала кредитні картки, строк дії яких закінчується 04/20.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.10.2014 року має заборгованість - 12790,11 грн., яка складається з: 6750,74 грн. - заборгованості за кредитом; 4054,13 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 900,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина); 585,24 грн. - штрафу (процентна складова).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що станом на день розгляду справи відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконала, а саме не надавала своєчасно банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту, процентам та пені згідно розрахунку банку. При цьому суд першої інстанції вважав неприпустимим накладення на відповідача подвійної відповідальності у вигляді штрафів та пені за порушення кредитних зобов'язань, а тому дійшов висновку, що суми штрафів до стягнення з відповідача не підлягають.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до п. 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Переглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

В свою чергу доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують правомірності висновків суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо їх оцінки.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, так як не відбулося фактичного ознайомлення відповідача з Умовами, Правилами і Тарифами, які є складовими кредитного договору, на переконання колегії суддів є безпідставними.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається, в даному випадку анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» була особисто заповнена відповідачем та підписана нею. Кредитні кошти були надані позичальнику та використовувалися нею протягом тривалого часу. Цих обставин відповідач не заперечувала. Зазначене дає підстави вважати, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов кредитування.

Умовами надання та Правилами користування банківських послуг, які надані Банком, і з якими відповідно до поданої анкети-заяви була ознайомлена та згідна відповідач, визначено порядок здійснення платіжних операцій з використанням картки.

Доводи ОСОБА_2 зводяться до позиції не ознайомлення з умовами кредитування та не дотримання правил укладення договору, однак договір про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку від 24.11.2005 року нею не оспорювався та недійсним не визнавався.

Разом з тим, матеріалами справи, зокрема, детальним розрахунком банку підтверджується факт отримання ОСОБА_2 кредитних ресурсів та часткове періодичне погашення кредиту.

Стосовно збільшення кредитного ліміту, то п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, передбачена можливість односторонньої зміни ОСОБА_3 та інших невід'ємних частин Договору.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта, що наданий Банком розрахунок заборгованості по кредиту не є вірним, оскільки за даним розрахунком чітко видно періоди та суму нарахування по кредиту та відсоткам, а також періоди та суми нарахування пені по кредиту та відсоткам. Розрахунок, складений банком станом на березень 2017 року, апелянтом не спростований.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 374, ч.1 ст.375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 22 травня 2018 року.