Справа № 446/1577/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кротормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/6457/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: відповідача ОСОБА_2 М-І.Б. та його представника ОСОБА_3.

представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 МарянаІвана Богдановича, ОСОБА_6 сільської ради Камянка-Бузького району, за участі третіх осіб ОСОБА_4, ДК Червоноградське МБТІ, Центр надання адміністративних послуг Камянка-Бузької РДА про визнання членства в колгоспному дворі, визнання права власності на частку в колгоспному дворі, визнання незаконним права на частку в майні колгоспного двору,-

в с т а н о в и л а:

у серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_6 сільської ради Кам'янка-Бузького району, за участі третіх осіб ОСОБА_4, ДК Червоноградське МБТІ, Центр надання адміністративних послуг Кам'янка-Бузької РДА в якому позивач просив:

визнати незаконним рішення ОСОБА_6 сільської ради № 29 від 28.03.2007 року «Про розподіл часток колишнього колгоспного двору та оформлення права власності на житловий будинок за адресою: вул. Козацька, 41 в с. Старий Яричів гр. ОСОБА_8»;

визнати недійсним дублікат Свідоцтва про право власності на житловий будинок та господарські споруди по вул. Козацька, № 41 в с. Старий Яричів Кам'янка-Бузького рану, Львівської області, в зв'язку з неідентичністю тексту оригіналу та дубліката;

визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.03.2007 року № 29 в частині визнання права власності на 1/3 частку в житловому будинку та господарських спорудах за адресою : вул. Козацька, № 41 с. Старий Яричів , Кам'янка-Бузького району, Львівської області за ОСОБА_7-І.Б.;

скасувати реєстрацію права власності на 1/3 частку в спірному житловому будинку та господарських спорудах за ОСОБА_7-І.Б.;

визнати його членом колишнього колгоспного двору ОСОБА_9 та визнати за ним право власності на 1/3 частку майна спірного колгоспного двору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з дня свого народження він разом з матірю ОСОБА_4 проживав в старому будинку батьків матері за адресою: с. Старий Яричів вул Козацька, 41 Кам'янка-Бузького району, Львівської області. Двір був колгоспним і головою двору була його баба ОСОБА_9 У 1979 році його дід та баба закінчили будівництво нового будинку, де вони почали проживати, адреса не змінювалась. У 1978 році його матір після одруження пішла проживати до чоловіка, а він продовжував жити з дідом та бабою і лише після свого одруження у 1995 році залишив будинок і проживав у батьків своєї дружини, продовжуючи допомагати по господарству дідові та бабі. Так як станом на 15 квітня 1991 року він був повноправним членом колгоспного двору ОСОБА_9, тому має право на 1/3 частку в житловому будинку колишнього колгоспного двору. Однак рішенням сільської ради від 28.03.2007 року № 29 проведено розподіл часток спірного колишнього колгоспного двору по 1/3 частині за відповідачем ОСОБА_7-І.Б. та померлими ОСОБА_10 та ОСОБА_9, що вважає порушення свого права на частку в майні колгоспного двору.

Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2017 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд не надав належної правової оцінки рішенню ОСОБА_6 сільської ради від 28.03.2007 року № 29, яке є незаконним, оскільки цим рішення сільська ради визнала членом колгоспного, двору сімї ОСОБА_9 і ОСОБА_10 їх внука ОСОБА_7, який на час ліквідації колгоспного двору, тобто станом на 15 квітня 1991 року ще не був навіть народжений, народився 18.03.1992 року, а відтак не міг набути права члена колгоспного двору. Крім того, зазначає, що суд визнав законним таке рішення сільської ради, вказавши, що хоч останній і не мав законного права на частку в майні колгоспного двору так як не був членом колгоспного двору, але на думку суду, за встановлених судом обставин це незаконне набуття членства в колгоспному дворі ОСОБА_11 не порушує права на частку в колишньому колгоспному дворі, позивача ОСОБА_2, так як на вказану дату він також не був членом зазначеного колгоспного двору. Зазначає, що з самого народження проживав у будинку діда і баби, та в червні 1991 року був призваний на службу в Збройні Сили України саме з колгоспного двору ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а посилання суду на те, що станом на 15 квітня 1991 року він входив до складу господарства ОСОБА_12 не ґрунтуються на поданих ним доказах. Крім того вказує, що суд при вирішенні справи безпідставно прийняв до уваги, як доказ, рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 06.10.1993 року, оскільки таке є незаконним. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився, проте матеріали справи містять відомості про повідомлення його про розгляд справи,заяви про відкладення розгляду справи від нього не поступило, поважності причин неявки в судове засідання ним не надано, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення відповідача ОСОБА_2 М-І.Б. та його представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка щодо вирішення справи покликається на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на 15 квітня 1991 року позивач ОСОБА_2 не був членом колгоспного двору головою якого була ОСОБА_13, а відтак у відповідача ОСОБА_6 сільської ради при винесенні 28 березня 2007 року спірного рішення не було підстав для визнання за позивачем права на 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 28 березня 2007 року виконавчим комітетом ОСОБА_6 сільської ради Камянка-Бузького району було прийнято рішення за № 29 ««Про розподіл часток колишнього колгоспного двору та оформлення права власності на житловий будинок по вул. Козацька, 41 в с. Старий Яричів гр. ОСОБА_8», яким за ОСОБА_7-І.Б., померлими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано право власності на 1/3 частину за кожним на житловий будинок № 41 по вул. Козацькій в с. Старий Яричів (а.с.14).

ОСОБА_2 вважаючи, що даним рішенням порушуються його права, як члена колишнього колгоспного двору, на частку в майні двору звернувся до суду з вказаним позовом.

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.6 постанови №20 від 22.12.2005 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (із змінами та доповненнями), положення ст.ст. 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору.

Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14 висловив правову позицію, що при вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм статей 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР без належного зясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, яка визначалася відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, є помилковим.

Так відповідно до п.20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року №69, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сімї). Господарства, в яких після перетворення колгоспу в радгосп залишились лише непрацюючі пенсіонери за віком (бувші члени колгоспу), відносились до господарств колгоспників. Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не мали працюючих членів сімї, відносились до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносились до виходу на пенсію або стипендію. Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, в залежності від виконуваної роботи.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

За адресою вул. Леніна, 30 в с. Старий Яричів Камянка-Бузького району знаходився житловий будинок, в якому станом на 1974 рік проживали ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_2, суспільна група господарства колгоспний двір, що стверджується погосподарською книгою № 5 ОСОБА_6 сільської ради на 1974-1976 р.р. особовий рахунок № 350 (а.с.21-23) та що не заперечили сторони по справі.

Як встановлено у судовому засіданні, поряд зі згаданим вище старим будинком їх дід ОСОБА_10, як голова двору та його дружина, а їх баба, ОСОБА_9 у 1979 році збудували новий будинок та 14.07.1992 року ОСОБА_6 сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради від 13.07.1992 року за № 72 було видано свідоцтво про право особистої власності на будівлі, реєстраційний номер 178, відповідно до якого будинковолодіння по вул. Козацька, 41 в Ст. Яричів в цілому належить колгоспному двору, голова ОСОБА_9 (а.с.50).

Судом також встановлено та підтверджується погоспадарськими книгами с.Старий Яричів № 6-11 за 1986-1990р.р. особовий рахунок № 415 (а.с.18-19), за 1991-1995 р.р. особовий рахунок № 464 (а.с.84,85) господарство ОСОБА_9 відносилось до суспільної групи колгосний двір, місце роботи голови двору колгосп «Маяк», завідуюча складом, далі пенсіонер по старості.

Також як вбачається з довідки № 21 виданої 15.06.2017 року ПП «Агрофірма Маяк» ОСОБА_9 з 02 січня 1976 року до 30 січня 1993 року була членом колгоспу «Маяк».

Відтак, встановивши, що голова спірного господарства (сімї) ОСОБА_15 була членом колгоспу «Маяк» до 1993 року, а оскільки неодмінною умовою його існування було членство в колгоспі хоча б одного члена сім'ї, навіть пенсіонера, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір і він зберігся до 15 квітня 1991 року, тобто до введення в дію Закону України «Про власність», а тому при вирішенні даного спору в цій частині потрібно керуватись нормами статей 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР.

Згідно зі ст. 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Він виступає у цивільних правовідносинах як єдине ціле. Власність колгоспного двору складають трудові доходи членів двору, одержані від участі в господарстві колгоспу, а також інше майно, передане у власність двору, та майно, придбане на спільні кошти двору. Відповідно до ч. 1 ст. 120, ч.2 ст.123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, виходячи із рівності часток усіх членів двору.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XIIб був введений в дію Закону України «Про власність», яким колгоспний двір був припинений з 15 квітня 1991 року.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

Із погосподарської книги № 5 ОСОБА_6 сільської ради за 1974-1976 р.р. вбачається, що до складу господарства ОСОБА_10 особовий рахунок 380, що по вул. Леніна, 32 в с.Старий Яричів, крім нього входили також його дружина ОСОБА_9, сини ОСОБА_16, ОСОБА_17, дочка ОСОБА_14, внуки ОСОБА_2, ОСОБА_18, зять ОСОБА_19А.(а.с.21-23 книги).

Із погосподарської книги ОСОБА_6 сільської ради за 1991-1995 р.р. вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року до складу господарства ОСОБА_9 як голови колгоспного двору, особовий рахунок 464 що по вул. Козацька, 41 в с.Старий Яричів, крім неї самої входили також її чоловік ОСОБА_10 та онук ОСОБА_7-І.Б. (а.с.84,85 книги).

Разом з тим судом встановлено, та підтверджується погосподарською книгою № 6 ОСОБА_6 сільської ради за 1991-1995 р.р., що станом на 15 квітня 1991 року до складу господарства ОСОБА_12 як голови колгоспного двору, особовий рахунок 261 що по вул. Механізаторів в с.Старий Яричів, крім неї самої входили також її колишня невістка ОСОБА_4, онуки ОСОБА_20, ОСОБА_21 та син ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 (а.с.52,53 книги).

Зважаючи на наведене судом беззаперечно встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року спірний будинок належав до суспільної групи колгоспний двір.

Відтак, членами вказаного колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були ОСОБА_9 голова двору та її чоловік ОСОБА_10 Крім того, судом вірно не взято до уваги запис про те, що ОСОБА_7-І.Б. є членом даного колгоспного двору оскільки такий народився лише 18.03.1992 року, а отже не міг бути членом колгоспного двору.

Як вбачається з матеріалів справи та досліджено судом, у 1990 році позивач ОСОБА_2 вибув з колгоспного двору ОСОБА_9 по вул. Козацькій, 41 в с. Старий Яричів та з 01.01.1991 року і станом на 15.04.1991 року був членом іншого колгоспного двору - господарства ОСОБА_12 по вул.Механізаторів в с.Старий Яричів.

При цьому, вибувши з колгоспного двору ОСОБА_9 позивач не вимагав виділу своєї частки, хоча в силу чинної на той час ст. 124 ЦК Української РСР він досягши 16-річного віку мав право вимагати виділу частки. В подальшому позивач також не звертався за захистом свого права власності на частку в майні цього колгоспного двору.

Натомість, позивач став членом іншого колгоспного двору головою якого була ОСОБА_12 та в 1993 році в судовому порядку просив визнати за ним, як членом цього двору, право на частку в його майні.

Так, рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 06.10.1993 року справа № 2-313/1993 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 в інтересах двох неповнолітніх дітей ОСОБА_20, ОСОБА_21 до ОСОБА_22 про визнання заповіту і свідоцтва на спадщину недійсним, позов задоволено частково, зокрема за позивачами визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку по вул. Механізаторів, 14 в с. Старий Яричів.

Даним судовим рішенням встановлено, зокрема, з оглянутих в судовому засіданні погосподарських книг за 1983-1986 р.р. особовий рахунок № 241, за 1986-1989 р.р. особовий рахунок номер 228, за 1991-1993 р.р. що головою колгоспного двору є ОСОБА_12, членами колгоспного двору є ОСОБА_4, ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_20 та ОСОБА_21В.(а.с.57).

Судом першої інстанції вірно враховано, що на той час позивач ОСОБА_2 вказані обставини не заперечував, вказуючи на проживання за вказаний період саме в господарстві ОСОБА_12

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з дня свого народження і до одруження у 1995 році він постійно проживав у діда та баби ОСОБА_2 по вул. Козацькій, 41 в с.Старий Яричів. Покликається також на записи погосподарської книги № 6-11 ОСОБА_6 сільської ради за 1986-1990 р.р., згідно яких у вказаний період він проживав у колгоспному дворі головою якого була ОСОБА_9Н.(а.с.18,19 книги)

Однак, дані обставини спростовуються висновками суду та матеріалами справи, оскільки записи в погосподарській книзі про ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зроблені на окремому аркуші скріпленому скрепкою до прошитих та пронумерованих аркушів самої погосподарської книги, відомостей про час прибуття в даний колгоспний двір, як і вибуття з нього не зазначено.

Крім того, судом зазначено, що погосподарську книгу ОСОБА_6 сільської ради за 1986-1990 р.р. в якій рахувало господарство ОСОБА_12 по вул. Механізаторів суду не виявилось можливим, так як згідно з листом ОСОБА_6 сільської ради Камянка-Бузького району за № 384 від 20.06.2017 року така книга не збереглась.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, встановлені судовим рішенням від 06.10.1993 року обставини, що позивач ОСОБА_2 у періоди з 1983-1986 р.р. з 1986-1989 р.р., з 1991-1993 р.р. був членом колгоспного двору головою якого була ОСОБА_12 і в майні якого отримав свою частку спростовують доводи апелянта щодо його проживання у господарстві ОСОБА_9 на частку в майні якого претендує.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні справи безпідставно прийняв до уваги, як доказ, рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 06.10.1993 року, оскільки таке є незаконним є безпідставними, оскільки дане рішення оскаржене не було та набрало законної сили, а відтак в силу ст.82 ЦПК України є обовязком для врахування при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На думку колегії суддів судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року позивач ОСОБА_2 не був членом колгоспного двору головою якого була ОСОБА_9, а відтак у відповідача ОСОБА_6 сільською радою при винесенні 28 березня 2007 року спірного рішення не було підстав для визнання за позивачем права на 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору.

Крім того вірним є висновок суду про те, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_7-І.Б. не міг бути членом колишнього колгоспного двору, оскільки народився лише 18.03.1992 року, проте, за встановлених судом обставин у справі це не порушує права позивача на частку у колишньому колгоспному дворі, так як станом на вказану дату він також не був членом зазначеного колгоспного двору.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції апелянт не виконав покладений на нього обов'язок в частині доведення переконливості доказів на які вона покликається.

Викладені в апеляційній скарзі інші доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що прийняттям 28 березня 2007 року виконавчим комітетом ОСОБА_6 сільської ради Кам`янка-Бузького району рішення за № 29 ««Про розподіл часток колишнього колгоспного двору та оформлення права власності на житловий будинок по вул. Козацька, 41 в с. Старий Яричів гр. ОСОБА_8», яким за ОСОБА_7-І.Б., померлими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано право власності на 1/3 частину за кожним на житловий будинок № 41 по вул. Козацькій в с. Старий Яричів жодні законні права та інтереси позивача не порушені.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України (в редакції 2004 року) принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Стаття 367 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги зазначені апелянтом доводи апеляційної скарги, враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2017 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.05.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_23