Справа № 308/2391/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/2391/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитку, завданого невиконанням рішення суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2015 року, головуюча суддя Монич О.В., -

встановив:

03.03.2015 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.10.2011 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було стягнуто подвійний завдаток у сумі 94034,20 грн. За обставинами справи, встановленими рішенням суду, ОСОБА_3 був переданий завдаток у сумі 5900,00 дол. США і через невиконання забезпеченого завдатком зобовязання у відповідача виник обовязок повернути позивачу 11800,00 дол. США. Рішенням суду борг був стягнутий у гривнях і за відповідним валютним курсом складав 94034,20 грн.

Відповідач рішення суду не виконав. Позивачу бездіяльністю відповідача завдані збитки, оскільки стягнуті 94034,20 грн вже не відповідають тій кількості доларів США, які становлять суму зобовязання. На день предявлення позову валютний курс НБУ становить 100,00 дол. США/2776,31 грн. За цим курсом 11800,00 дол. США, які є фактичною валютою зобовязання, становлять еквівалент 327604,58 грн, відповідно, різниця між сумою, стягнутою раніше судом, і сумою, що визначається на день предявлення позову, становитиме 233570,31 грн (327604,58 грн 94034,20 грн). Ці 233570,31 грн є збитками, завданими позивачу відповідачем.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 509, 524, 530, 533, 614 ЦК України, вказуючи на прострочення боржника (ст. 612 ч. 1 ЦК України), позивач просив стягнути на його користь із відповідача суму збитку, завданого невиконанням рішення суду, що становить 233570,31 грн, і покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.07.2015 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму збитку, завданого невиконанням рішення суду, що становить 233570,31 грн, а також 2335,70 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 29.11.2017 заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 24.07.2015 залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду оскаржив, вважає його незаконним і необґрунтованим. Доводи скарги зводяться до таких.

Судом були порушені права відповідача на участь у розгляді справи та на захист від позову, оскільки про судовий процес йому не було відомо, судові повістки йому не вручалися.

Позивач предявив позов із пропуском трирічної позовної давності і не клопотав про його поновлення.

У справі немає ані оригіналів, ані належно завірених копій як договору завдатку, так і рішення суду, на які посилається позивач. Тож суд прийняв рішення на підставі припущень, а відповідні факти не були встановлені.

У даному випадку факт прострочення грошового зобовязання може виникати з дій (бездіяльності) органу ДВС, проте не з дій боржника у виконавчому провадженні. Оскільки стягувач звернувся до органу ДВС і виконавче провадження було відкрито, договірні відносини між сторонами припинилися з моменту постановлення рішення судом, тобто, з 24.10.2011, тому можливість предявлення стягувачем матеріальних претензій закінчилася в цей момент.

Стягувач не надав доказів щодо виконавчого провадження, зокрема, щодо предявлення виконавчого листа до виконання, тоді як зараз просить стягнути збитки у звязку з невиконанням судового рішення.

Дії (бездіяльність) органу ДВС стягувач не оскаржував, що вказує на умисне створення ним умов для нарахування збитків за певний період. Тим часом, з наявних у справі документів неможливо встановити, внаслідок чиїх саме дій: органу ДВС чи боржника не виконувалося рішення суду. Натомість дії відповідача вказують на його бажання виконати боргові зобовязання (він брав участь у розгляді судом справи щодо завдатку, визнав позов, не оскаржував рішення суду).

Посилання позивача на коливання валютного курсу безпідставні, оскільки за договором передавалися кошти в гривнях, а сторони не є субєктами господарювання та не мають ліцензій на операції з іноземною валютою.

Насамкінець, позивач не довів, а суд не встановив наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_2, який скаргу не визнав, оглянувши матеріали справи № 2-3842/11, матеріали виконавчих проваджень № 46078934 і № 51595945, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, доведеності, заподіяння відповідачем позивачу збитків у визначеному з відповідних підстав розмірі та з належності обраного позивачем способу захисту порушеного права. Проте, погодитись із таким вирішенням справи не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства щодо зобовязань у редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

ОСОБА_1 особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на свій розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 4 і ст. 5 відповідних редакцій ЦПК України).

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 15.07.2010 уклали в нотаріальній формі попередній договір, згідно з яким ОСОБА_3 зобовязався у строк до 01.10.2010 укласти з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу належної йому 1/8 частини житлового будинку № 22 по вул. Вінничній в м. Ужгороді за 27000,00 дол. США у гривневому еквіваленті на день продажу; у рахунок забезпечення зобовязань за цим договором ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 13600,00 грн, що станом на 15.07.2010 є еквівалентом 1700,00 дол. СЩА; сторони обумовили, зокрема, що у разі ухилення ОСОБА_3 від виконання зобовязання він зобовязаний повернути ОСОБА_2 суму забезпечення в подвійному розмірі (а.с. 6 справи № 2-3842/11). У договорі містяться підписані сторонами відмітки про збільшення суми завдатку 06.09.2010 на 3282,65 грн (еквівалент 415,00 дол. США) і 27.09.2010 на 8000,00 грн (еквівалент 1000,00 дол. США).

09.11.2010 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вчинили в нотаріальній формі додатковий правочин, яким визначили строк укладання основного договору 09.12.2010 і зафіксували, що у рахунок забезпечення зобовязань за цим договором ОСОБА_2 додатково передав ОСОБА_3 33180,00 грн, що станом на 09.11.2010 є еквівалентом 4200,00 дол. США (а.с. 7 справи № 2-3842/11).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.10.2011 у справі № 2-3842/11 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто подвійний завдаток у сумі 94034,20 грн (а.с. 7-9, а.с. 46-48 справи № 2-3842/11). Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 завдаток загалом сумою еквівалентною 5900,00 дол. США, тому подвійна сума завдатку в гривневому еквіваленті, належному до стягнення, на день подачі позову (15.04.2011) становить 94034,20 грн. Це рішення суду не оскаржувалося та набрало чинності, 22.02.2012 ОСОБА_2 звернувся до суду по виконавчий лист (а.с. 50 справи № 2-3842/11).

У справі міститься копія постанови держвиконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 23.03.2012 про відкриття виконавчого провадження № 31820858 на примусове виконання виконавчого листа № 2-3842/11, виданого Ужгородським міськрайонним судом 24.02.2012 на виконання вищевказаного рішення суду, предявленого до виконання 20.03.2011 (а.с. 10). Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області листом від 18.04.2018 № 23167/18 повідомив апеляційному суду, що виконавче провадження № 31820858 було завершене 29.12.2014 і наразі знищене за спливом строків зберігання (а.с. 81). До листа орган ДВС додав копію постанови держвиконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 29.04.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої ст. 47 ч. 1 п. 2, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV) - у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, коли здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 82).

Стягувач ОСОБА_2 постанову держвиконавця від 29.04.2014 про повернення йому виконавчого документа не оскаржував, а 12.01.2015 повторно предявив виконавчий лист до примусового виконання. Постановою держвиконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 20.01.2015 було відкрито виконавче провадження № 46078934. У рамках цього виконавчого провадження держвиконавець звертався до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду та просив надати дозвіл на звернення стягнення на належні ОСОБА_3 1/8 і 1/56 частки у житловому будинку № 22 по вул. Вінничній в м. Ужгороді незважаючи на те, що право користування будинком має дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.01.2016 у задоволенні заяви держвиконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду відмовлено. Постановою держвиконавця від 29.06.2016 виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстави, передбаченої ст. 47 ч. 1 п. 2, ст. 50 Закону 606-XIV. ОСОБА_2 не оскаржував ухвалу суду від 13.01.2016 і постанову держвиконавця від 29.06.2016.

Оскільки у справі, що розглядається, заяву про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24.07.2015 у строк, передбачений ст. 228 ЦПК України в редакції, що була чинною на час його ухвалення, не було подано, рішення набрало законної сили. 05.11.2015 ОСОБА_2 подав заяву про видачу виконавчого листа (а.с. 30), такий виконавчий документ був виданий судом 17.11.2015 і 05.07.2016 був предявлений до примусового виконання. Постановою держвиконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 11.07.2016 було відкрито виконавче провадження № 51595945. За кінцевим результатом цього виконавчого провадження майно боржника ОСОБА_3 (1/8 і 1/56 частки у житловому будинку № 22 по вул. Вінничній в м. Ужгороді) стягувач ОСОБА_2 залишив за собою (заява стягувача від 30.08.2017, акт держвиконавця від 14.09.2017, постанова держвиконавця від 14.09.2017 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, постанова держвиконавця від 29.09.2017 про закінчення виконавчого провадження на підставі ст. 39 ч. 1 п. 9, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII) у звязку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Предявляючи позов, ОСОБА_2 виходив із того, що бездіяльністю відповідача щодо виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24.10.2011 у справі № 2-3842/11 йому завдані збитки, які полягають у зміні (збільшенні) вартості іноземної валюти, яка була фактичною валютою зобовязання (доларів США), оскільки стягнуті 94034,20 грн вже не відповідають тій кількості доларів США, які становлять суму зобовязання. Шляхом визначення гривневого еквівалента 11800,00 дол. США на відповідний час із застосуванням курсової різниці, позивач вказував, що сума зобовязання становить еквівалент 327604,58 грн, відповідно, різниця між сумою, стягнутою раніше судом, і сумою, що визначається на день предявлення позову, становитиме 233570,31 грн (327604,58 грн 94034,20 грн), які і є збитками. Втім, позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, його правова позиція є помилковою, а висновки суду першої інстанції, який із цим погодився, є хибними.

Грошовою одиницею і платіжним засобом в Україні є гривня, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях (ст. 99 Конституції України, ст. 192 ч. 1, ст. 524 ч. 1 ЦК України). Поряд із цим, відповідно до спеціальних правил, установлених законом (ст. 524 ч. 2, ст. 533 ч. 2 ЦК України), сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, у такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обовязковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання і повинно бути виконане у точній відповідності до його змісту та формулювання резолютивної частини, невиконання чинного судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 14, 368 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, ст.ст. 18, 431 у редакції цього Кодексу, чинній з 15.12.2017).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч. 3 редакції ЦПК України, чинної на час розгляду справи судом першої інстанції, що узгоджується й із положенням ст. 82 ч. 4 чинної редакції ЦПК України).

Правочин (з урахуванням його змін і доповнень), з якого виникли спірні правовідносини, був вчинений і виконувався у гривнях, а не в доларах США, що встановлено і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.10.2011 у справі № 2-3842/11. В іноземній валюті був виражений відповідний еквівалент гривневих сум. У справі немає доказів протилежного, а саме вчинення правочину та виконання його відповідно до закону в іноземній валюті (ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, норми спеціального валютного законодавства). Тож наведені позивачем підстави позову, які зводяться до того, що фактичною валютою зобовязання є долари США, не мають правового підґрунтя, а також не можуть бути враховані як факт.

За таких умов, майнові права та інтереси ОСОБА_2 у сенсі захисту від знецінення національної валюти (захисту від збитків) були захищені судом у справі № 2-3842/11, коли суд стягнув кошти в гривневому еквіваленті, визначеному на час предявлення позову. Позивач реалізував своє право вимагати стягнення боргу у відповідному гривневому еквіваленті іноземної валюти, вільно обрав такий спосіб захисту права (а.с. 2-4 справи № 2-3842/11). Окрім цього, кошти були стягнуті в подвійному розмірі за правилами завдатку і таке рішення боржником не оскаржувалося. Фактична реалізація права для позивача полягала в подальшому у площині виконання рішення суду, він управі був вимагати виконання рішення і цим правом, яким теж розпоряджається на власний розсуд, скористався.

Поза викладеним вище, курсова різниця, про стягнення якої фактично поставив питання позивач, за встановлених у справі обставин не може бути кваліфікована як збитки в розумінні ст. 22 ч.ч. 1, 2 ЦК України, а заява не містить і відповідного обґрунтування. Якщо ж ідеться про збитки чи шкоду, завдані стягувачу внаслідок тривалого невиконання рішення суду, збільшення розміру таких збитків (шкоди), то стягувач не позбавлений права предявити відповідні вимоги. Однак, у такому разі слід наводити конкретні відповідні підстави та обґрунтування позову, формулювати вимоги, визначати відповідний їм субєктний склад учасників процесу тощо.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення предявлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємоповязані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Тож право кредитора (стягувача) на предявлення відповідних вимог не може заперечуватися як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Згідно зі ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, предявленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами.

У контексті саме виконання рішення суду, дій (бездіяльності), повязаних із таким виконанням, відповідних негативних майнових наслідків і т.ін. ОСОБА_2 позов не предявляв, не обґрунтовував, доказів не подавав.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 509, 525, 526, 611, 612, 614, 622-625 ЦК України, цивільні права та обовязки повинні належно виконуватися, за загальним правилом, одностороння відмова від зобовязання або одностороння його зміна не допускається; кредитор управі вимагати стягнення боргу; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу на користь кредитора має значення при вирішенні вимог щодо застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання у вигляді стягнення сум, нарахованих, зокрема, згідно із положеннями ст. 625 ч. 2 ЦК України. У постанові від 30.03.2016 у справі № 5-86кз16 Верховний Суд України дійшов висновку, що:

відповідно до ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду;

згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові;

отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду;

з огляду на зазначене, після стягнення рішенням суду грошової суми відповідне зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, неналежне виконання якого дає підстави для стягнення на користь сторони інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

У подальшому Верховний Суд України підтвердив наведену в постанові від 30.03.2016 у справі № 5-86кз16 правову позицію у своїй постанові від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц. Зокрема, суд підтвердив позицію про те, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладеного, доводи апеляції щодо невірно обраного способу захисту права в контексті застосування різниці валютних курсів як підстави для визначення збитків, а також, відповідною мірою в частині вказівки на відсутність на час розгляду справи судом першої інстанції даних про хід виконавчого провадження, слід врахувати.

Поряд із цим, інші твердження апелянта, зокрема, про бажання боржника виконати рішення суду та сприяння цьому, повну відсутність підстав для предявлення стягувачем матеріальних претензій до боржника і т.п. не ґрунтуються на матеріалах справи, а по суті суперечать їм, утім, оскільки інші вищевказані доводи апеляції тягнуть скасування рішення суду з відмовою в позові, ці твердження не мають наразі правового значення.

Відтак, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, тому з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 3, 6 ЦПК України і на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 3, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2015 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитку, завданого невиконанням рішення суду, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 серпня 2018 року.

Судді