Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 592/9645/13-ц

провадження № 61-10947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - виконавчий комітет Сумської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Дубровної В. В., Сибільової Л. О., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - виконавчий комітет Сумської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що між ним та ОСОБА_4 укладено кредитну угоду від 17 серпня 2007 року та договір про надання траншу від 21 серпня 2007 року, відповідно до умов яких остання отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 16 % річних за користування кредитом на строк до 16 серпня 2012 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру НОМЕР_1 на АДРЕСА_1. Оскільки позичальник належним чином не виконала свої кредитні зобов'язання, станом на 03 вересня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 120 288,01 доларів США, яка складається з: 40 309,75 доларів США заборгованості за кредитом, 47 784,21 доларів США заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 32 194,05 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою від 17 серпня 2007 року та договором про надання траншу від 21 серпня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 мотивована тим, що позивачам за зустрічним позовом не було відомо, що кредитний договір в частині пункту 4.5 набирає чинності з моменту підписання, а в інших частинах - з моменту укладання договорів про видачу траншів і надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту та діє до повного виконання зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, неустойки за цією угодою і договором про видачу траншу. Кредитний договір від 17 серпня 2007 року, набрав чинності лише 21 серпня 2007 року, проте договір іпотеки не мав бути укладений раніше ніж набере чинності кредитний договір. Спірна квартира використовується як постійне місце проживання ОСОБА_7 Під час укладання договору іпотеки їх ознайомили лише з кредитною угодою від 17 серпня 2007 року і вони не знали, що договір про надання траншу буде укладений 21 серпня 2007 року, а не 17 серпня 2007 року.

На підставі викладеного ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили визнати недійсним договір іпотеки від 17 серпня 2007 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2016 року в складі судді Труханової Л. М. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 17 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований у реєстрі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час підписання іпотечного договору кредитний договір не був укладений, оскільки кошти за ним передані не були, що є підставою для визнання іпотечного договору недійсним. Оскільки вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки залежать від результату вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки, то у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою від 17 серпня 2007 року та договором про надання траншу від 21 серпня 2007 року в загальному розмірі 120 288,01 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату розрахунку складає 961 101,19 грн, з яких: 40 309,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 47 784,21 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 32 194,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 56,07 кв. м, житловою площею 31,60 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 2000 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 17 серпня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з визначеною вартістю предмета іпотеки у розмірі 359 000 грн, яка має бути початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_4 1 873,49 грн судових витрат, з ОСОБА_5 1 873,49 грн судових витрат, з ОСОБА_6 1 873,49 грн судових витрат, з ОСОБА_7 1 873,49 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, який підписаний його сторонами, узгоджується з нормами Закону України «Про іпотеку» та є чинним. Позичальником порушено умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, тому наявні правові підстави для захисту порушеного права банка шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір іпотеки суперечить нормам матеріального права, оскільки пункт 3 цього договору, яким передбачалося забезпечення кредиту, не набрав чинності в момент підписання кредитної угоди, а договір про видачу траншу був укладений лише 21 серпня 2007 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, а 21 серпня 2007 року - договір про видачу траншу, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у вигляді траншу в розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 16 % річних за користування кредитом на строк до 16 серпня 2012 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитною угодою та договором про надання траншу 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру НОМЕР_1 на АДРЕСА_1.

Оскільки позичальник належним чином не виконала свої кредитні зобов'язання, станом на 03 вересня 2013 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 120 288,01 доларів США, яка складається з: 40 309,75 доларів США заборгованості за кредитом, 47 784,21 доларів США заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 32 194,05 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачене право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОскількиЗакон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позичальником порушено кредитні зобов'язання, забезпечені іпотечним договором, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, тому наявні правові підстави для застосування норм Закону України «Про іпотеку», зокрема статті 33 цього Закону, та звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру НОМЕР_1 на АДРЕСА_1. Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

За змістом статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Також частиною третьої статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

У пункті 5 іпотечного договору іпотекодавці підтвердили, що вони з умовами кредитного договору ознайомлені.

Кредитним договором визначено, що пункт 4.5 цього договору набирає чинності з моменту підписання, а у решті - з моменту укладення договорів про видачу траншів і надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених них сум і діє до повного виконання зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, неустойки за цією угодою і договором про видачу траншу.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що на момент укладення іпотечного договору до відома іпотекодавців були належним чином доведені всі необхідні умови цього правочину та кредитного договору. Банк виконав належним чином взяті на себе обов'язки. Іпотечний договір підписано його сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Іпотекодавці на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов спірного договору. Банк у письмовій формі надав позичальнику та іпотекодавцям у повному обсязі всю необхідну інформацію і сторони узгодили всі істотні умови, підстави для визнання недійсним оспорюваного договору відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що договір іпотеки суперечить нормам матеріального права, оскільки пункт 3 цього договору, яким передбачалося забезпечення кредиту, не набрав чинності в момент підписання кредитної угоди, а договір про видачу траншу був укладений лише 21 серпня 2007 року, оскільки відповідно до норми частини третьої статті 640 ЦК України оскаржуваний правочин, зокрема і пункт 3, є укладеним з дня нотаріального посвідчення, а в силу вимог частини другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов'язки іпотекодавців та іпотекодержателя за іпотечним договором виникли з моменту його нотаріального посвідчення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк