№ провадження 2/646/107/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2018 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Теслікової І.І.

за участю секретаря Ротач К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства « ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ « ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) до ОСОБА_1 ( 61050, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 ( 61050, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Публічного акціонерного товариства « ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ « ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ « ВТБ Банк » звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовною заявою (уточнену 15.05.2017 року) до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № R9В від 19.02.2014 року станом на 10.04.2017 року у сумі 177319,75 грн., яка складається:

-Борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних: строкова заборгованість за основним боргом - 27 183,68 грн., прострочення заборгованості за основним боргом -32746,34 грн., інфляційні втрати- 2600,36 грн., 3% річних 608,52 грн.

-Борг за процентами ( плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн., прострочені проценти 8947,10 грн., інфляційні витрати- 731,80 грн., 3% річних 171,09 грн.

-Заборгованість за комісійною винагородою за обслуговування кредиту: строкова комісійна винагорода 1690,00 грн., прострочення комісійна винагорода 25350,00 грн.

-Пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів 76930,95 грн.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані не виконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором № R9В від 19.02.2014 року.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями вищезазначена справа надійшла до провадження судді Журавель В.А.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.01.2017 року відкрито провадження у справі та призначене попереднє судове засідання.

Відповідачем наданий зустрічний позов про визнання умову кредитного договору № R9В від 19.02.2014 року, щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управлінням кредиту у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту недійсною з моменту укладання договору, з посиланням на те, що при визначені в кредитному договорі обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій ст. 18 ЗУ « Про захист прав споживачів» та правової позиції ВСУ у справі № 6-1746 цс16.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.03.2017 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним та обєднано з позовом ПАТ « ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2017 року вищезазначена цивільна справа надійшла до провадження судді Теслікової І.І.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.10.2017 року прийнято до свого провадження.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.05.2018 року закрито підготовче судове засідання у справі та справа призначена до судового розгляду.

У призначене судове засідання представник позивача ( за первісним позовом) не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача та відповідач ( за первісним позовом) у призначене судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

За таких обставин, суд вважає за можливе, з метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами без участі сторін.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступне.

19.02.2014 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір № R9В від 19.02.2014 року, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит в сумі 100000,00 грн., строком до 19.02.2018 року, а останній в свою чергу зобовязався належним чином використати та повернути суму отриманого кредиту, та сплатити відповідну плату (проценти) за користування ним у розмірі 12% річних в строк передбачені у договорі.

Пунктом 4.2 вищезазначеного договору встановлено, що позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми.

Відповідно до п.5.1 кредитного договору, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту та/або процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочення зобовязань за кожен день порушення зобовязань, включаючи день погашення.

За принциповими положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст.81 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 77 та 78 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер , зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити о кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст.1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Відповідно до ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договори або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до п.3 ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність » банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до ст. 3 Кредитного Договору, кредит надається Позичальникові на і споживчі потреби в інтересах сімї.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-ри/2011 від,10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, виконання такого договору.

Таким чином, вищезазначений кредитний договір є договором споживчого кредиту, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбач зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс догові прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору виз несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст. 1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз.3 ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Вищевказане співвідноситься з правовою позицією яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, а саме «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердити Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь І (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача І відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги на вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може супереч цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про визнання умови договору споживчого кредиту № R9В від 19.02.2014 року укладений між ПАТ « ВТБ Банк» та ОСОБА_1 від 19.02.2014 року, щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, недійсною з моменту укладання договору, оскільки при визначені в кредитному договорі обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги, що супроводжували кредит, та така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій ст. 18 ЗУ « Про захист прав споживачів».

Крім того, судом встановлено, що позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу кредиту у сумі 100000,00 грн., строком до 19.02.2018 року, а відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту відповідно до умов договору не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час -прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлено обовязок позичальника -звернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 611 ЦК України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобовязань, встановлених договором.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Таким чином, відповідно до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № R9В від 19.02.2014 року, суд встановив, що заборгованість відповідача станом на 10.04.2017 року становить 150 351,75 грн., яка складається з строкової заборгованості за основним боргом - 27 183,68 грн., прострочення заборгованості за основним боргом -32746,34 грн., інфляційні втрати- 2600,36 грн., 3% річних 608,52 грн., борг за процентами ( плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн., прострочені проценти 8947,10 грн., інфляційні витрати- 731,80 грн., 3% річних 171,09 грн., пені, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів у сумі 76930,95 грн.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про задоволення первісного позову частково, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача- 150 351,75 грн, яка складається станом на 10.04.2017 року з боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних: строкова заборгованість за основним боргом - 27 183,68 грн., прострочення заборгованості за основним боргом -32746,34 грн., інфляційні втрати- 2600,36 грн., 3% річних 608,52 грн., Борг за процентами ( плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн., прострочені проценти 8947,10 грн., інфляційні витрати- 731,80 грн., 3% річних 171,09 грн. Пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів 76930,95 грн. В інший частині відмовити з підстав зазначених вище, а саме щодо визнання умови договору споживчого кредиту № R9В від 19.02.2014 року укладений між ПАТ « ВТБ Банк» та ОСОБА_1 від 19.02.2014 року, щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, недійсною з моменту укладання договору.

Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ПАТ « ВТБ Банк» на користь держави судові витрати у сумі 1762,00 грн. за збільшення позовних вимог, та з ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2669,00 грн.

Керуючись ст. ст. 611, 625,628,1011,1013,1022,1050,1054,1055 ЦК України, ЗУ « Про банки та банківську діяльність», ЗУ « Про захист прав споживачів», ст. ст. 22,77,81, 141, 259,265-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов Публічного акціонерного товариства « ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ « ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) до ОСОБА_1 (61050, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у сумі 177391,75 грн.- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( 61050, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) заборгованість станом на 10.04.2017 року у сумі 150 351,75 грн., яка складається з строкової заборгованості за основним боргом - 27 183,68 грн., прострочення заборгованості за основним боргом -32746,34 грн., інфляційні втрати- 2600,36 грн., 3% річних 608,52 грн., борг за процентами ( плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн., прострочені проценти 8947,10 грн., інфляційні витрати- 731,80 грн., 3% річних 171,09 грн., пені, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів у сумі 76930,95 грн.

В інший частині позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 (61050, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Публічного акціонерного товариства « ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ « ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити.

Визнати умову договору п. 4.2 споживчого кредиту № R9В від 19.02.2014 року укладений між ПАТ « ВТБ Банк» та ОСОБА_1 від 19.02.2014 року, щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, недійсною з моменту укладання договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства « ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ « ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55) на користь Держави особі ДСА України (ГУК у м. Києві, м. Київ,22030106; код отримувача (; банк отримувача: Головне Управління Державної казначейської служби України в м. Києві, МФО 820019, рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету 22030106), судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( 61050, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» ( 01004, м. Київ, бульвар Т. Шевченко/ вул. Пушкінська, 8/26 п/р 2100 в ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767, , ІПН 55), суму судового збору у розмірі 2669,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м. Харкова відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25.05.2018 року.

Суддя І.І.Теслікова