Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 462/1701/12

провадження № 61-1072св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: Штефаніци Ю. Г., Берези В. І., Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (далі - ПАТ «РОДОВІД БАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 268, 94 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти становить 98 026, 38 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 02 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» (далі - ВАТ «РОДОВІД БАНК»), правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», укладено кредитний договір № 41.1/АА-00005.08.2, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 10 485, 00 дол. США строком до 02 квітня 2013 року з відсотковою ставкою 12, 50 % річних. Додатковою угодою до кредитного договору від 30 вересня 2008 року встановлено відсоткову ставку у розмірі 14, 00 % річних. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_4 02 квітня 2008 року укладено договір поруки, за умовами якого поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору, що укладений між банком та позичальником.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, проте позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував. Станом на 23 січня 2012 року заборгованість за кредитним договором позичальником не сплачена та складає: за кредитом - 4 535, 00 дол. США, за нарахованими відсотками - 543, 145 дол. США, пеня - 7 190, 79 дол. США, загальна сума заборгованості - 12 268, 94 дол. США, що в еквіваленті у національній валюті становить 98 026, 38 грн.

Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору банк має право у разі недотримання позичальником умов договору вимагати в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору.

Згідно з пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 16, 509, 526, 554, 612, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2012 року позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» задоволено, стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» 4 535, 00 дол. США - заборгованості за кредитом, 543, 15 дол. США - заборгованості за нарахованими відсотками, 7 190, 79 - нарахованої пені, разом 12 268, 94 дол. США, що в еквіваленті складає 98 026, 38 грн заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 41.1/АА-00005.08.2. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 у дохід держави 980, 26 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, оцінюючи докази у сукупності, суд зробив висновок, що позовні вимоги належно підтверджені, а тому підлягають повному задоволенню відповідно до статей 554, 1048, 1050 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2012 року скасовано в частині задоволення позову до ОСОБА_4, а також в частині стягнення зі ОСОБА_4 судового збору, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» пені за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 41.1/АА-00005.08.2 в розмірі 7 190, 79 дол. США змінено зі зменшенням суми стягнення до 4 535, 00 дол. США та зменшенням загальної суми боргу до 9 613, 00 дол. США. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору змінено, зменшено розмір судового збору, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» судовий збір у розмірі 768, 00 грн, а також стягнуто із ПАТ «РОДОВІД БАНК» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 078, 00 грн.

Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд зробив висновок, що відповідачі не мають можливості виконати належним чином взяті на себе зобов'язання у зв'язку із значним знеціненням гривні. Таку обставину апеляційний суд визнав істотною, а також, враховуючи, що розгляд справи в суді першої інстанції проведено у заочному порядку, то відповідачі були позбавлені можливості звернутись до суду із заявою про зменшення розміру неустойки, про що також зазначено у апеляційній скарзі. Зважаючи на наведене, апеляційний суд зробив висновок про зменшення розміру неустойки до розміру, що відповідав заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд також встановив, що зобов'язання за договором поруки припинилися, оскільки банк реалізував своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, щодо пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання, скерувавши 20 липня 2011 року позичальнику лист-претензію про сплату заборгованості за кредитом, процентів та пені, встановивши строк до 25 липня 2011 року.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ухвалюючи нове рішення у справі апеляційний суд стягнув заборгованість в іноземній валюті, натомість рішення суду першої інстанції ухвалене про стягнення еквіваленту валютного боргу. Оскаржуване рішення апеляційного суду, на переконання заявника, не відповідає вимогам статті 99 Конституції України, статті 533 ЦК України, а також правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 14 листопада 2016 року справу за позовом ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 квітня 2008 року ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 41.1/АА-00005.08.2, відповідно до якого позичальнику надано кредит у сумі 10 485, 00 дол. США терміном до 02 квітня 2013 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 12, 50 % річних. Додатковою угодою від 30 вересня 2008 року до кредитного договору від 02 квітня 2008 року № 41.1/АА-00005.08.2 встановлено процентну ставку в розмірі 14, 50 % річних. ВАТ «РОДОВІД БАНК» свої зобов'язання за кредитним договором виконало повністю, що стверджується випискою/особовим рахунком з 02 квітня 2008 року до 23 січня 2012 року.

У встановлені договором строки відповідач ОСОБА_3 не виконав умови кредитного договору щодо повернення заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 02 квітня 2008 року. Згідно з пунктом 1.1 цього договору ОСОБА_4 зобов'язувалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 41.1/АА-00005.08.2, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_3

30 вересня 2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору поруки до кредитного договору, відповідно до якої ОСОБА_4 засвідчила, що вона ознайомлена зі збільшенням процентної ставки, за кредитним договором до 14, 50 % річних.

Станом на 23 січня 2010 року, внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_3 зазначених умов договору, заборгованість за кредитним договором становила: 4 535, 00 дол. США - заборгованість за кредитом, 543, 15 дол. США - заборгованість за нарахованими відсотками, 7 190, 79 дол. США - нарахована пеня, разом - 12 268, 94 дол. США, що в еквіваленті становило 98 026, 38 грн.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зробив висновок, що порука за кредитним договором припинена у зв'язку із пропуском шестимісячного строку звернення до суду з позовом, встановивши, що банк використав своє право заявити вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, скерувавши 20 липня 2011 року позичальнику лист-претензію про дострокове повернення в повному обсязі суми кредиту, процентів за користування кредитом та суми нарахованої пені у строк до 25 липня 2011 року, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. При цьому з позовом до поручителя банк звернувся лише 23 лютого 2012 року.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості, а тому, зважаючи на доводи апеляційної скарги, зменшив суму пені. При цьому апеляційний суд стягнув заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15, кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд України зробив висновок, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Враховуючи, що ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», отримало від НБ України 11 жовтня 2004 року банківську ліцензію № 27 на здійснення валютних операцій, а також, що позичальник отримав кредит в іноземній валюті, що встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, банк має право на повернення заборгованості за кредитним договором у валюті, визначеній в договорі, тобто в доларах США, а тому висновок апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Додатково Верховний Суд врахував, що апеляційний суд, зробивши обґрунтований висновок про стягнення судового збору із ОСОБА_3 в дохід держави в розмірі 768, 00 грн, в резолютивній частині зазначивши про стягнення судового збору на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК», яке не сплачувало судовий збір за подання позову.

Відповідно до частин першої та шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що судовий збір за подання позову банк не сплатив, судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Зважаючи на наведе, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат за подання позову та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення зі ОСОБА_3 в дохід держави судового збору в розмірі 768, 00 грн за подання позову.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року скасувати в частині розподілу судових витрат за подання позову, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання позову в розмірі 768, 00 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. C Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик