Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 296/4005/12-ц

провадження № 61-22095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г., Товянської О. В., Гансецької І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2011 року ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2006 року ОСОБА_5 позичила своєму внуку ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 в борг гроші в сумі 25 000 дол. США на придбання однокімнатної квартири зі строком повернення до 13 травня 2011 року. В підтвердження факту отримання коштів була складена розписка. Відповідачі суму позики не повернули.

На підставі викладеного ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 25 000 дол. США або відповідну суму в національній валюті в рівних частках з кожного.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, правонаступником після смерті якої залучено її доньку - ОСОБА_2

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 лютого 2016 року (у складі судді Анциборенко Н. М.) позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 25 000 дол. США у рівних частках з кожного. У разі неможливості це зробити стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в гривневому еквіваленті 680 465,75 грн у рівних частках з кожного.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дійсно між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідачі не повертають отримані від ОСОБА_5 кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Проте у розписці від 27 липня 2006 року про отримання грошових коштів підпис від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_4 особисто, а іншою особою.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами). Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні її клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що у розпорядженні комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) була достатня кількість вільних зразків підписів ОСОБА_4 для дослідження розписки. Крім того, відповідач ОСОБА_4 заперечує, що вона підписувала розписку від 27 липня 2006 року про отримання коштів у позику, що і підтверджено висновками двох експертиз.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження укладення 27 липня 2006 року між ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з іншого, договору позики, позивач надав до суду розписку про отримання у борг коштів у сумі 25 000 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1 та зобов'язання їх повернути до 13 травня 2011 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом апеляційної інстанції установлено, що з листа Прокуратури м. Житомира від 26 лютого 2015 року вбачається, що слідчим відділом Житомирського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, щодо підроблення вказаної розписки.

Під час досудового розслідування Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області було проведено почеркознавчу експертизу 17 квітня 2015 року. Згідно з висновком експертизи підпис у вказаній розписці від імені ОСОБА_4 виконаний іншою особою.

03 березня 2015 року у судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для з'ясування дійсності підпису ОСОБА_4 у розписці про грошову позику від 27 червня 2006 року.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 10 вересня 2015 року у цій справі також була призначена судова почеркознавча експертиза.

Відповідно до висновку Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2015 року підпис від імені ОСОБА_4 виконаний нею особисто.

У зв'язку з різними висновками експертів, які містяться у вищевказаних експертизах, 23 лютого 2016 року в судовому засіданні ОСОБА_4 заявила клопотання про призначення повторної експертизи, проведення якої доручено КНДІСЕ.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання.Мотивуючи тим, що підстав, передбачених статтями 149, 150 ЦПК України, для призначення у справі комплексної повторної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи немає.

Статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що боргову розписку він не підписував та грошові кошти насправді не отримував від позикодавця.

Апеляційний суд правильно встановив, що відмова місцевого суду в задоволенні клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи була необґрунтованою, оскільки не містить мотивів такої відмови, а її призначення мало значення для встановлення дійсних обставин справи, зокрема для усунення суперечностей під час оцінки доказів сторін.

В ході апеляційного розгляду справи 18 квітня 2016 року ОСОБА_4 заявила клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2016 року клопотання ОСОБА_4 про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи задоволено.

Згідно з висновком КНДІСЕ від 12 жовтня 2016 року підпис у вказаній розписці від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинений не ОСОБА_4, а іншою особою.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 боргу за договором позики.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що висновок проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи є необґрунтованим та здійснений з численними порушеннями, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений висновок є обґрунтованим та зрозумілим, а сама по собі незгода позивача з цим висновком не є підставою для визнання його необґрунтованим та є неналежним доказом у справі. Висновок експерта оцінюється в сукупності з іншими доказами, кожен із яких не має для суду наперед встановленого значення.

Доводи касаційної скарги позивача щодо порушення порядку призначення експертизи у справі та безпідставної відмови у задоволенні клопотання про призначення ще однієї експертизи є необґрунтованими, оскільки назва висновку КНДІСЕ від 12 жовтня 2016 року за результатами проведення «додаткової судово-почеркознавчої експертизи», замість «повторної судово-почеркознавчої експертизи» не впливає на її суть та встановлені експертом висновки, під час проведення якої досліджувалися ті самі об'єкти і вирішувалися ті самі питання, що й при проведенні первинної експертизи.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що неналежне зазначення у висновку експерта назви експертизи на правильність проведення дослідження та висновки експерта не впливає, а тому посилання позивача на цю обставину не було взято до уваги судом.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків апеляційного суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик