Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 202/6285/15-ц

провадження № 61-996св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 05 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач несвоєчасно здійснював погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами згідно з умовами договору, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року в нього утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 7 820 грн 92 коп., за процентами за користування кредитом - у розмірі 12 760 грн 04 коп., за пенею та комісією - у розмірі 1 691 грн, а також заборгованість зі штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови і правила), з яких: 250 грн - штраф (фіксована частина); 1 113 грн 60 коп. - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2017 року у складі судді Волошина Є. В. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05 листопада 2007 року у розмірі 22 271 грн 96 коп., з яких: 7 820 грн 92 коп. - заборгованість за кредитом, 12 760 грн 04 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 691 грн - заборгованість за пенею та комісією. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір в сумі 243 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь банку штрафів, місцевий суд виходив з того, що пеня і траф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2017 року в частині стягнутого на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» розміру заборгованості за відсотками за користування кредитом змінено, зменшено розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом з 12 760 грн до 4 593 грн 92 коп. і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» виниклу заборгованість за кредитним договором б/н від 05 листопада 2007 року у розмірі 14 105 грн 84 коп. В іншій частині рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки відсотки на залишок простроченої заборгованості за кредитом, які є складовою загального залишку заборгованості за відсотками, тобто сумою, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання, більш ніж у півтора рази перевищують тіло кредиту, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру стягнутої заборгованості за відсотками за користування кредитом.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зменшення апеляційним судом розміру процентів за користування кредитом не відповідає вимогам закону. Положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки може бути застосовано лише до процентів, які нараховуються як пеня, оскільки вони є засобами цивільно-правової відповідальності, а проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК України, не підлягають зменшенню через неспівмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошовими коштами і підлягають сплаті відповідачем за правилами основного грошового боргу. Апеляційний суд необґрунтовано зменшив розмір заборгованості за процентами за користування кредитом з 12 760 грн до 4 593 грн 92 коп., чим порушив право позивача на справедливий розгляд справи. Наведене порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в указаній частині.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 05 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8 % річних з розрахунку 360 календарних днів на рік за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1 % від суми заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної карти. Згідно з пунктом 9.12 Умов і Правил договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про закінчення дії договору, він автоматично продовжується на той же строк.

За змістом заяви ОСОБА_1 від 05 листопада 2007 року ця заява, а також Умови і Правила, Правила користування платіжною картою і Тарифи банку є складовими кредитного договору.

Пунктами 3.2, 3.3 Умов і правил передбачено, щоКлієнт погоджується, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і він надає йому право в будь-який момент цей ліміт змінити (зменшити, збільшити).

Згідно з пунктом 6.5 Умов і правилпозичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

У разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку клієнт повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку (пункт 6.6 Умов і правил).

Пунктом 6.7 Умов і правил передбачено, що власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту.

Відповідно до пункту 8.6 Умов і правил при порушенні позичальником строків платежів по кожному із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 %.

Згідно з пунктом 5.6 Правил користування платіжною карткою боржник доручає списувати з будь якого рахунку, відкритого в банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у певній частині в разі невиконання боржником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором (пункт 5.7 Правил користування платіжною карткою).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статті 525 та частини першої статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, яка переглядається, кредитним договором передбачено сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов'язання не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також - процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 23 635 грн 56 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та за пенею і комісією, оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання. Відмовляючи у стягнення з відповідача штрафів, суд правильно виходив з того, що пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зменшуючи розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом з 12 760 грн до 4 593 грн 92 коп., суд апеляційної інстанції обґрунтував це тим, що відсотки на залишок простроченої заборгованості за кредитом більш ніж у півтора рази перевищують тіло кредиту. Вважаючи вказані відсотки неустойкою, апеляційний суд вирішив зменшити їх на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Однак, з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Зі змісту заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог та наданого банком розрахунку встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 складається із заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом та пені і комісії. Тобто заборгованість за кредитним договором та її складові були визначені умовами договору.

Зменшуючи розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, апеляційний суд безпідставно виходив з того, що вказана заборгованість є неустойкою.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України, з урахуванням статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Оскільки заборгованість за процентами за користування кредитом, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1, не є неустойкою в розумінні статті 549 ЦК України, то її розмір не може бути зменшено на підставі частини третьої статті 551 цього Кодексу.

Таким чином, рішення апеляційного суду про зменшення розміру стягнутих відсотків та відповідно зменшення загальної суми стягнутої з відповідача заборгованості за кредитним договором ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно змінено судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

За правилами статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 487 грн 20 коп.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року скасувати, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2017 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак