Дата документу 12.12.2018 Справа № 334/252/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/252/17

Провадження №22-ц/807/816/18

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2018 року в складі судді Ісакова Д.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначав наступне.

В період з грудня 1982 року по грудень 1983 року він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан, де в зазначений період велись бойові дії. У 1983 році під час виконання інтернаціонального обов`язку на території Афганістану він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, спини, лівої ноги, контузію головного мозку. Наявність вказаних діагнозів підтверджується військово-обліковими та медичними документами.
Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували болі у пораненій спині та нозі, головні болі, що посилювалися уночі. У кінці 2009 року позивач пережив гостре порушення мозкового кровообігу (ішемічний інсульт) та на початку 2010 року йому первинно було встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням.
Оскільки стан здоров`я Позивача погіршувався, він звертався за консультаціями до Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної Академії медичних наук України» (консультативний висновок № 10489/14 від 23.07.2014 р.) та Державної установи «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМИ України» (консультативний висновок № 1417901 від 23.07.2014 р.).
На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 2061 від 25.07.2014 р.) було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку: стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, стійких наслідків гостре порушення мозкового кровообігу (ГПМК) за геморагічним типом (2009 р.) з правобічним геміпарезом у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії III ст., змішаного ґенезу (атеросклеротичного, гіпертонічного, дисметаболічного), прогресуючий, кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічної пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (2-3 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворно-гіпертензивні, вертебробазилярні). мнестичним зниженням, емоційно-вольової нестійкістю; післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворно-гіпертензівним синдромом, вираженим вести було-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією III ст., стійко вираженим цефалічним синдромом; церебрального атеросклерозу судин (ЦАС) III ст.; наслідків ішемічного інсульту в лівій гемісфері (2009 р.) з правобічним пірамідним синдромом; ангіопатії сітківки обох очей; гіпертонічна хвороба (ГХ) III ст., ст. З, дуже високого кардіоваскулярного ризику (КВР); поширеного остеохондрозу поперекового відділу хребта в стадії загострення, з грижами між хребцевих дисків L4-L5, L5-S1, та з больовим синдромом, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами.
14 жовтня 2014 року за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) Позивачу було повторно встановлено 3 (третю) групу інвалідності. Як зазначено у Довідці до акта огляду МСЕК від 14.10.2014 р., Серія AB № 0280281, причиною інвалідності стало поранення (контузія) та захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Окрім того, Позивачу було встановлено обмеження щодо умов та характеру праці, а саме: протипоказана тяжка фізична праця та психо-емоційні перенавантаження, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у лікаря-невролога, стаціонарне лікування у спеціалізованому відділенні за показаннями, санаторно-курортне лікування. Після встановлення інвалідності у 2014 році, Позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах, зокрема: з 04.12.2014 р. по 17.12.2014 р. у госпітальному відділенні для інвалідів та ветеранів війни КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР (Виписка з медичної карти №21067); з 07.03.2015 р. по 25.03.2015 р. у кардіологічному відділенні КУ «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» ЗОР (Виписка з медичної карти № 360); з 12.05.2015 р. по 25.05.2015 р. у госпітальному відділенні для інвалідів та ветеранів війни КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР (Виписка з медичної карти № 8522); з 22.07.2015 р. по 09.08.2015 р. у ДЗ «Український госпіталь для воїнів-інтернаціоналістів «Лісова поляна» МОЗ України (Виписка з медичної карти № 2250); з 19.10.2015 р. по 05.11.2015 р. у кардіологічному відділенні КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» (Епікриз з медичної карти № 2409-ург.); з 10.05.2016 р. по 23.05.2016 р. у госпітальному відділенні для інвалідів та ветеранів війни КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР (Виписка з медичної карти №8610); з 09.06.2016 р. по 24.06.2016 р. у кардіологічному відділенні КУ «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» ЗОР (Виписка з медичної карти № 958); з 19.09.2016 р. по 07.10.2016 р. у ДЗ «Український госпіталь для воїнів-інтернаціоналістів «Лісова поляна» МОЗ України (Виписка з медичної карти № 3140).
Оскільки стан здоров`я Позивача знову погіршився, 31.10.2016 р. за результатами повторного огляду МСЕК йому було безстроково встановлено 2 (другу) групу інвалідності. Як зазначено у довідці МСЕК від 31.10.2016 р., Серія АВ № 0673407, причиною інвалідності стало поранення (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії. Окрім того, Позивачу було підтверджено попередні обмеження щодо умов та характеру праці, та рекомендації щодо відновлення працездатності.
Після отримання інвалідності Позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки Позивача порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. З урахуванням того, що інвалідність йому встановлено безстроково, МСЕК не передбачає повного відновлення здоров`я Позивача та надає рекомендації, що направлені на запобігання його погіршення. Негативні наслідки поранення та пов`язаних з ним захворювань Позивач буде відчувати усе своє подальше життя.
Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами сім`ї значно знизився.
У зв`язку зі зниженням працездатності Позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колишніми колегами. Через свою інвалідність Позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
Враховуючи викладене, просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь 50 000, 00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на нього у повній мірі поширюється сфера дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі ст.. 17 цього Закону, яка передбачає, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Висновком МСЕК, який не оспорювався у встановленому законодавством порядку, було встановлено позивачу інвалідність III групи (на теперішній час є інвалідом II групи) та причиною цього є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що додатково підтверджено витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 2061 від 25.07.2014 року та висновком спеціаліста № 1383/Ж від 23.07.2014 року, які також не оскаржені та не визнанні недійсними. Обов`язок держави відшкодувати, завдану йому моральну шкоду, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Зазначає, що не можна пов`язувати момент заподіяння йому моральної шкоди з датою отримання поранення у 1983 році. Датою спричинення йому моральної шкоди та виникнення права на її відшкодування є дата, коли йому вперше було встановлено інвалідність, а саме 14 жовтня 2014 року. Крім того, твердження, що надані чинним законодавством пільги, гарантії та компенсації військовослужбовцям вже враховують моральні страждання є необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства. суд першої інстанції неправильно встановив характер правовідносин сторін у справі та не застосував ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи викладені в апеляційній скарзі з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) на території Демократичної Республіки Афганістан, в/ч НОМЕР_1 , в період з грудня 1982 року по грудень 1983 року, що підтверджується копією довідки № 39 від 29 серпня 2014 року, виданою Запорізьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Міністерства оборони України, а також копією військового квитка серія НОМЕР_2 (а.с. 11-12).
Згідно з копією висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1383/ж від 23 липня 2014 року, виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 у 1983 році під час бойових дій у Афганістані отримав осколкові поранення голови, спини та лівої ноги (а.с. 13).
Згідно із копією витягу з Протоколу № 2061 від 25 липня 2014 року, поранення (контузія головного мозку 1983) та захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 пов`язані з виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 16).
Згідно з копією виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0280281, ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, причина інвалідності поранення (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням військового обов`язку в країнах, де велись бойові дії (дата огляду 14.10.2014 року) (а.с. 17).
Згідно з копією виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0673407 ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, причина інвалідності поранення (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням військового обов`язку в країнах, де велись бойові дії (дата огляду 31.10.2016 року) (а.с. 27).
Згідно з копією посвідчення інваліда війни серія НОМЕР_3 , виданого 01 листопада 2016 року, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи (а.с. 10).
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Також у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Враховуючи те, що у позивача захворювання виникли внаслідок виконання службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з грудня 1982 року по грудень 1983 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та Цивільного кодексу України 2003 року, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.
У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Доводи апеляційної скарги, що датою спричинення моральної шкоди слід вважати дату встановлення інвалідності, а саме 14 жовтня 2014 року, є неприйнятними.
Позивачем не доведені належними та допустимими доказами протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями Міністерства оборони України, шкоди та вини відповідача в її завданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Сам факт отримання ушкодження здоров`я при виконанні службових обов`язків та отримання інвалідності не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства оборони України та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між пораненням і захворюванням позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Збройних силах, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України, то за таких обставин підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок держави відшкодувати йому завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, не ґрунтуються на вимогах закону.
Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані апелянтом належним чином.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка