Постанова

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 759/4781/16-ц

провадження № 61-9338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року у складі судді Сенька М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, посилаючись на те, що 10 січня 2016 року з вини відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_1 відбулося залиття належної їй квартири АДРЕСА_2, про що складено відповідний акт. У добровільному порядку ОСОБА_5 відмовилася відшкодувати завдані збитки. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь 7 501 грн 88 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, та понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 501 грн 88 коп. на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що залиття належної позивачу квартири сталося з вини відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_1, що знаходиться поверхом вище. Вартість витрат на відновлення пошкоджень позивачем повністю доведена та відповідачем не спростована.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У липні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вина ОСОБА_5 у завданні позивачу шкоди не доведена. Матеріали справи не містять доказів наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Акт про залиття квартири, який суди поклали в основу рішення, не є належним доказом вини відповідача. Суди не врахували, що квартира позивача була залита власником квартири № 38, яка знаходиться поверхом вище, у зв'язку з чим ОСОБА_5 звернулася до цього власника з аналогічним позовом, тобто вона хоче отримати подвійне відшкодування. Надана позивачем довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Зодчі» (далі - ТОВ «Нові Зодчі») не містить об'єктивного розміру завданої шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що квартира ОСОБА_5розташована на 8 поверсі, а її квартира - на 7 поверсі. При цьому стіна її залитої кімнати і комори є спільною із стіною кухні та ванної кімнати відповідача. Таким чином просочення води відбувалося тривалий час, у зв'язку з чим утворилася цвіль під шпалерами. ОСОБА_5 не спростовано наданий нею розрахунок майнової шкоди.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 лютого 2018 року справу № 759/4781/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 - власником квартири АДРЕСА_1, яка розташована поверхом вище. Відповідач не проживає у належній їй квартирі.

Актом про залиття від 15 січня 2016 року, складеним комісією працівників відділення № 1 Комунального підприємства «Житло-Сервіс» у складі старшого майстра ОСОБА_7, майстра житлового будинку ОСОБА_8, слюсаря-сантехніка ОСОБА_9, підтверджується, що 10 січня 2016 року квартира АДРЕСА_2 була залита з вище розташованої квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого у квартирі АДРЕСА_2 пошкоджено стіну в кімнаті площею 20 кв. м (спостерігається цвіль під стелею) та стіну (шпалери) в коморі, площею 1,8 кв. м (спостерігається цвіль). Причиною залиття є недбале ставлення власника квартири АДРЕСА_1 до сантехнічного обладнання, а саме відсутність герметизації примикання ванної до стіни.

Вартість ремонтно-відновлювальних робіт для усунення пошкоджень, заподіяних внаслідок залиття належної позивачу квартири, становить 7 501 грн 88 коп., що підтверджується довідкою ТОВ «Нові Зодчі» від 18 січня 2016 року № 0901.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Встановивши, що внаслідок залиття належної ОСОБА_4 на праві власності квартири АДРЕСА_2, що сталося з вини відповідача, позивачу завдано майнової шкоди в сумі 7 501 грн 88 коп., розмір якої ОСОБА_5 спростовано не було, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов'язку з відшкодування цієї шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що акт від 15 січня 2016 року є неналежним доказом наявності вини відповідача у залитті належної позивачу квартири, не заслуговують на увагу, оскільки цей акт повністю відповідає формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», в ньому наведені: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття.

Тобто наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Аргументи касаційної скарги про недоведеність факту залиття належної позивачу квартири є безпідставними, оскільки цей факт зафіксовано у вищевказаному акті.

Також неспроможними є доводи касаційної скарги про недоведеність вини ОСОБА_5 у заподіянні ОСОБА_4 шкоди внаслідок залиття квартири, оскільки у деліктних зобов'язаннях діє презумпція вини, а відповідач не довела свою невинуватість.

Посилання у скарзі на те, що надана позивачем довідка ТОВ «Нові Зодчі» не містить об'єктивного розміру завданої шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 не спростувала розмір цієї шкоди. Представник відповідача відмовився заявляти клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою з'ясування питання щодо причин залиття квартири та розміру заподіяної позивачу майнової шкоди, хоча апеляційним судом таке право йому роз'яснювалося.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира позивача була залита власником квартири № 38, яка знаходиться поверхом вище, у зв'язку з чим ОСОБА_5 звернулася до цього власника з аналогічним позовом, тобто вона хоче отримати подвійне відшкодування, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що актом про залиття квартири, яке мало місце 09 січня 2016 року, встановлено, що під час морозів мешканці квартири № 38 залишили відчиненими вікна лоджії. Через потепління заморожена батарея розмерзлася і стався її розрив, внаслідок чого відбулося залиття квартири АДРЕСА_2, а саме пошкоджено стелю та стіни в коридорі, стелю в кімнаті загальною площею 20 кв. м (водоемульсійне фарбування), стелю в кухні і коморі. Тобто були встановлені інші пошкодження ніж ті, які зазначені в акті від 15 січня 2016 року, і вартість ремонту становила 26 936 грн 79 коп., а не 7 501 грн 88 коп.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року, у зв'язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов