Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/6298/16-ц

провадження № 61-9160св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська Ірина Романівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що є власниками квартири АДРЕСА_1, у якій постійно проживають. 29 червня 2007 року у приватного нотаріуса вони на їх переконання, оскільки договір не читали та підписали на осліп, склали заповіт на користь відповідача ОСОБА_6, яка запевнила, що повністю візьме на себе оплату комунальних послуг та витрат на лікування. Проте у листопаді 2015 року дізналися, що уклали з ОСОБА_6 договір дарування належної їм на праві власності квартири.

Вважаючи даний договір удаваним, оскільки його укладено з метою приховання дійсного правочину - заповіту, за відсутності намірів дарувати квартиру, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили позов задовольнити та визнати договір дарування, укладений 29 червня 2017 року між ними та відповідачем ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року у складі головуючого-судді Донченко Ю.В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не помилялися з приводу природи оспорюваного договору дарування, розуміли зміст прав та обов'язків, які у них виникають на підставі такого договору, про що власноруч у нотаріуса склали відповідну розписку. Доказів того, що вони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених договором дарування, позивачами не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір дарування в силу вимог статті 235 ЦК України є удаваним. Позивачами, які є людьми похилого віку та потребують через стан здоров'я стороннього догляду і допомоги, вчинено оспорюваний договір дарування за неправильним сприйняттям фактичних обставин правочину та на вкрай невигідних для них умовах. Відповідач матеріально і морально не піклується за позивачами з моменту укладення оспорюваного договору, не скористалася правом на житло й знехтувала обов'язком по його утриманню.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

15 травня 2018 року від ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 надійшов відзив на касаційну скаргу вказуючи на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судами встановлено, що 29 червня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, за умовами якого вказана квартира перейшла у власність відповідача.

Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р., якою позивачам було роз'яснено зміст договору дарування та те, що після його підписання квартира не буде перебувати у їх власності, про що останні власноруч склали розписки.

Зі змісту договору дарування, який підписано позивачами та відповідачем, вбачається, що сторони підтвердили, що вони не є недієздатними чи обмежено дієздатними; укладений договір відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Відповідно до висновку проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи № 1892 від 30 червня 2017 року підписи від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розташовані після цифрового запису 29 червня 2007 року на роз'яснювальній розписці виконані позивачами.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК Україниголовною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що мали на меті скласти заповіт на користь відповідача, а не договір дарування, проти чого заперечувала відповідач, вказавши, що саме позивачі були ініціаторами укладення оспорюваного договору.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтями 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, встановив усі обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір дарування виражає дійсну волю сторін і укладений у повній відповідності з цивільним законодавством, позивачі не довели, що при укладенні договору дарування не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтованого погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування є удаваним не заслуговують на увагу, оскільки позивачі не надали переконливих доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик