22-ц/775/286/2018(м)
Єдиний унікальний номер 2-5931/08
Номер провадження 22-ц/775/286/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя - доповідач Биліна Т.І.
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів - Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі - Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

11.09.2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради (надалі ММР) про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому згідно договору купівлі-продажу від 09.02.2007 року належить вбудоване нежитлове приміщення літ. У-4, прим.63. кім.34-40, V, загальною площею 147,4кв, яке складає 28/1000 часток будинкуАДРЕСА_1 У 2008 році він, без належного дозволу, провів реконструкцію нежитлового приміщення літ. У-4, прим.63, а саме: збільшив внутрішню площу приміщення до 162,5кв.м. та збудував вхід до підвалу літ.у34.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на вбудоване нежитлове приміщення літ.У-4, прим.63 площею 162,5 кв.м. та вхід у підвал літ. у 34, які розташовані по АДРЕСА_1 як на окремий об'єкт нерухомого майна в цілому, частка 1/1.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі, зазначила, що матеріали справи не містять правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яку було зайнято позивачем під вихід з підвалу, а також немає відповідної згоди співвласників, а тому вважає визнання за ОСОБА_2 права власності на вбудоване нежитлове приміщення літ.У-4, прим.63 площею 162,5кв.м. та вхід у підвал літ. у34, які розташовані по АДРЕСА_1, як на окремий об'єкт нерухомого майна в цілому, є незаконним.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3, просили апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та представник ММР ОСОБА_5 просили скаргу відхилити, рішення суду від 15 вересня 2008 року залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника та представників учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження повинно бути закрите з таких підстав.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не приймала участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ММР про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, оскільки на час розгляду справи право власності на нежитлове приміщення.57 у будинкуАДРЕСА_1 власником якого вона є нині, належало її чоловіку з яким вона перебувала у шлюбі.

З пояснень заявника та її представника в судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що право власності на нежитлове приміщення 57, розташоване на першому поверсі, будинку АДРЕСА_1 вона набула в 2010 році на підставі рішення Жовтневого районного суду від 24.09.2010 року по цивільній справі за її позовом до ОСОБА_6, ТОВ «Скіфи» про визнання недійсним договору дарування від 16.07.2003 року.(а.с.163-169)

З наведеного вбачається, що на час ухвалення оскаржуваного рішення, постановленого 15.09.2008 року ні заявник ні її чоловік не були власниками нежитлового приміщення 57 у будинку АДРЕСА_1 оскільки воно було подаровано ТОВ «Скіфи» чоловіком заявника - ОСОБА_6

. Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Заявник не надала суду доказів, що вона є власником земельної ділянки на якій розташовано вихід з підвального приміщення 63 у будинку АДРЕСА_1

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 17 ЦПК, частина перша статті 4 ЦПК).

Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки цих сторін.

Заявник в апеляційній скарзі не зазначила яким чином рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на вбудоване нежитлове приміщення літ.У-4, прим.63 площею 162,5 кв.м. та вхід у підвал літ. у 34, розташовані по АДРЕСА_1 як на окремий об'єкт нерухомого майна, порушує її права.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції представниками сторін повідомлено, що на теперішній час власником вбудованого нежитлового приміщення літ.У-4, прим.63 площею 162,5 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 належного ОСОБА_2 є ТОВ «Гранд СГ», клопотання про залучення до розгляду справи особи в якості правонаступника не заявлено.

Оскільки заявник не навела достатніх та переконливих доказів порушення її права, колегія суддів дійшла висновків про відсутність підстав для скасування рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно з метою недопущення порушення принципу правової визначеності.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Відповідно до положень п. 8 Постанови пленуму ВСУ від 24.10.2008 N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК ( 1618-15 ) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК ( 1618-15 ) постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Повний текст ухвали складено 04 червня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 367, 370, 374, 362 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційне провадження по скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2008 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська