Справа №201/5983/16-ц
Провадження №2/200/2191/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«07» вересня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

представників відповідача: ОСОБА_1

ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з даною позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, а також просив стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що від шлюбу вони з відповідачем мають малолітню дитину: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, але сторони не визначились, з ким буде мешкати їх малолітня донька.Позивач вважає, що дитина має проживати з ним, оскільки її мати не може виконувати батьківські обов'язки.

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою (з урахуванням уточнення до позовної заяви) до ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки и та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, в якій просила встановити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що в 2014 році ОСОБА_4 покинув територію України, оскільки мав борги перед банками, мешкає на території Королівства Тайланд. Під час всієї вагітності сторони майже не спілкувались, матеріальної допомоги Відповідач їй не надавав,Позивач знаходилась на утриманні матері та рідних, а також підробляла сама перекладачем та викладачем вокалу.

Напередодні пологів Відповідач виявив бажання знову спілкуватись з Позивачем, повідомив, що хоче бачити спільну дитину. Після народження ОСОБА_5 Відповідач вмовляв Позивача приїхати до нього, щоб тільки побачити доньку, Позивач відмовлялась, поки дитина була зовсім маленька, але в серпні, коли доньці виповнилось півроку, погодилась на подорож до Королівства Тайланд. Після цього вони з донькою повернулись додому, а в грудні знову вирішили приїхати до батька ОСОБА_5, оскільки Позивач вважала, що які б не були відносини між батьками, але дитина повинна знати і бачити свого батька. Під час другої подорожі Позивач дізналась про те, що ОСОБА_4 створив в мережі інтернет сайти, на яких виклав її оголені фото. Сайт з цими фотокартками ОСОБА_4 розсилав знайомим, родичам, сусідам Позивачки і навіть неповнолітнім. З цього приводу сталася сварка, після якої Відповідач повідомив Позивача, що взагалі не поверне їй дитину. Залишалось два дні до дати від'їзду, коли Позивач виявила зникнення документів. Факт викрадення документів підтверджується також тим, що до матеріалів справи Відповідачем залучені копії саме тих документи, які були викрадені.

Позивач зверталась до поліції Королівства Тайланду, консула України в Королівстві Тайланд, але їй повідомили, що якщо протягом двох днів вона не покине територію Королівства, її чекає ув'язнення за порушення візового режиму та перебування на території Королівства Тайланд. Також їй повідомили, що відновити документи дитини в Тайланді вона не зможе, для цього їй потрібно повернутись в Україну і запропонували написати розписку, що вона повертається добровільно, залишаючи дитину батькові. Також в своєму позові Позивач зазначила, шо без прийняття рішення про надання дозволу на виїзд її і її доньки з Королівства Тайланд без згоди Відповідача вона не зможе повернути собі назад дитину і повернутися з нею в Україну.

07 лютого 2017 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,треті особи: Орган опіки и та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, передано до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, оскільки задоволена заява про відвід усьому складу суддів Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

23 лютого 2017 року суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В., прийняла до свого провадження дану цивільну справу, призначивши справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представники Позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі і наполягали на їх задоволенні.

Представники Відповідача в судове засідання не з'явилися. Про дату та час судових засіданьпредставник Відповідача був належним чином повідомлений.

Треті особи, а саме: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України надали клопотання про розгляд справи без їх участі та просили суд ухвалити рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини.

07 вересня 2018 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини залишено судом без розгляду.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1, виданим 21 січня 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 273.

Батьки дитини -ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - перебували у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірваний (рішення від 15.11.2016 року Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі №206/3459/16-ц).

На теперішній час між батьками дитини наявний спір про визначення місця проживання неповнолітньоїдонькиОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Кожен з батьків вважає доцільним проживання дитини саме з ним/нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що між батьками дитини виникли неприязні стосунки, в результаті чого вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тому спір між ними вирішується судом.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансенпроти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, матір малолітньої дитини, згідно наявних в матеріалах справи доказів, позитивно характеризуються, має своє житло (т.1 а.с. 49) і стабільний дохід (т.2 а.с. 166). На даний момент мешкає у місті Києві де і працює, орендує квартиру (т.2 а.с. 179). В квартирі як у місті Дніпрі, так і у місті Києві створені усі умови щодо повноцінного розвитку дитини.

На момент знаходження малолітньої дитини ОСОБА_5 у м. Дніпрі, відповідно до виписки з історії хвороби, вона мала задовільний стан здоров'я (т.2 а.с.169).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 рокупроведеногоСлужбою у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо обстеження житлово-побутових умов проживання для ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, чотирикімнатна квартира сучасного планування, в новому будинку, висока, простора, облаштована сучасними меблями та побутовою технікою, чиста. Квартира орендується по договору оренди. Для дитини відведена окрема кімната, яка облаштована під дитячу де є ліжечко, шафа, достатньо простору для ігор і відпочинку. Для повноцінного розвитку дитини створено усі умови (т.2 а.с. 168).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 18.08.2017 року складеного Управлінням соціального захисту населення Соборної районної у міста Дніпрі ради квартира Позивача АДРЕСА_2, квартира в гарному стані, усі кімнати ізольовані, для дитини виділена окрема кімната, де є усі умови, іграшки, ліжко, шафа, тощо. Факт наявності відповідних умов для проживання дитини підтверджений (т.3 а.с. 101).

Наявні фотографії в матеріалах справи свідчать про нормальне ставлення Позивача до своєї дитини та до її виховання. Дитина разом з мамою охайно одягнута, має іграшки, постійно усміхнена і має щасливий і здоровий вигляд (т.2 а.с. 103-122). Відповідач жодних актів обстеження матеріально-побутових умов свого житла не надав.

В зв'язку зі втратою документів, перебуваючи в Республіці Тайланд, 23 грудня 2015 рокуПозивач була змушена повернутися в Україну без своєї доньки для відновлення документів, про що свідчить відповідна довідка Посольства України в Королівстві Тайланд (т.1 а.с. 55,56). Дитина залишилася з батьком в Королівстві Тайланді до повернення матері з відновленими в Україні документами. Одразу по поверненню Відповідач повідомив Позивача, що він відмовляється повертати дитину її матері, адже вважає її поганою матір'ю. Вивезти малолітню дитину з Королівства Тайланд без згоди батька вона не може.

На підтвердження своїх вимог, за її ж клопотанням, в судовому засіданні були допитані наступні свідки:

ОСОБА_9 повідомила суду, що є мамою Позивачки і підтверджує, що Відповідач та Позивач майже не проживали разом. Одразу після одруження Відповідач покинув Україну, як згодом виявилося полетів в Тайланд, адже в Україні його переслідували за борги, а кошти на весілля Відповідач брав в борг, роботи не мав і віддавати було нічого. Для Відповідача, як згодом вияснилося це був четвертий шлюб, від одного з яких він має доньку. Як до народження внучки так і після, усі витрати на неї несли лише Позивач її батьки. Позивачка після довгих змовлянь Відповідача вирішила нарешті полетіти в Тайланд, адже вважала, що батько дитини також має її побачити. В Тайланді Відповідач не випускав Позивачку навіть з будинку, погано до неї ставився, ображав, застосовував силу, тощо. Після повернення з Тайланду Позивач знову вирішила поїхати в Тайланд, як потім виявилося під сильним психологічним впливом,шляхом шантажу та обману. 22 грудня 2015 року Позивач зателефонувала свідкові і повідомила, що документи її і дитини зникли і що Відповідач погрожує її життю. Одразу після цього вона поїхала в Міністерство закордонних справ України, де їй повідомили, що повернути в Україну вони можуть лише Позивачку, а на дитину вона має відновлювати документи в Україні. Після повернення в Україну Позивач відновила документи, але Відповідач повідомив, що не поверне їй дитину. Також вона повідомила, що після повернення Позивачки з Тайланду, на її поштову адресу від Відповідача прийшло посилання на сайт, де були фото її доньки в оголеному вигляді інтимного характеру.

ОСОБА_10 повідомила суду, що є сусідкою Позивачки. Знає її з народження, характеризує її як добру, люблячу маму, яка не має шкідливих звичок. В період знаходження Позивачки в Дніпрі і її малолітньої дитини, завжди бачила їх, відвідувала, допомагала, адже знала, що чоловік її фактично кинув саму після весілля. Знає про ситуацію, яка склалася. Відповідача ніколи не бачила, хоч і була в день весілля в них вдома, допомагала нареченій. Також, вона повідомила, що після повернення Позивачки з Тайланду, на її поштову адресу від Відповідача прийшло посилання на сайт, де були фото Відповідачки в оголеному вигляді, хоча ніколи свого телефону не давала Відповідачу.

ОСОБА_11 повідомила суду, що є найкращою подругою Позивача. Була «дружкою» на весіллі, є хрещеною мамою ОСОБА_5. Характеризує Позивачку доброю, чуйною і турботливою мамою. Шкідливих звичок не має. З Відповідачем познайомилася фактично в день весілля. Відповідача характеризує негативно, адже ще в день весілля чинив на неї страшенний психологічний тиск, пропонував їй разом з іншим свідком вступити з ним вінтимні стосунки. Характеризує Відповідача грубим, неввічливим і таким, що навряд чи може виховувати дітей. Відповідач здійснює психологічний тиск на оточуючих, повідомляючи усім, що є гештальт - психологом. Після весілля вона на деякий час припинила спілкування з Позивачкою через образу від Відповідача і поновила спілкування тільки коли Позивачка повідомила, що вона вирішила розійтися з Відповідачем. Вважає, що краще ОСОБА_5 буде жити з мамою через психічну неврівноваженість Відповідача. Також, вона повідомила, що після повернення Позивачки з Тайланду, на її поштову адресу від Відповідача прийшло посилання на сайт, де були фото Відповідачки в оголеному вигляді.

ОСОБА_12 повідомила, що є мамою ОСОБА_11, досить часто буває в квартирі мами Відповідачки. Характеризує Позивачку як добру, чуйну і турботливу маму. Після народження дитини досить часто відвідувала їх родину, чим могла допомагала. Відповідача ніколи не бачила. Нічого, окрім негативного, ні від Позивачки, ні від своєї доньки не чула. Вважає, що потрібно дитину залишити на виховання мамі. Їй також на телефон від Відповідача прийшло посилання на сайт, де були фото Відповідачки в оголеному вигляді.

ОСОБА_13 повідомила, що працює лікарем-педіатром і є фактично сімейним лікарем родини Позивачки. Знає Позивачку з малих років, адже вона постійно в неї спостерігалась. Неодноразово бувала вдома у Позивачки, щомісяця оглядала новонароджену дитину. Перед та після пологів постійно надавала консультації Позивачці щодо догляду за дитиною, яка в свою чергу виконувала усі рекомендації лікаря. Новонароджена ОСОБА_5 народилась з нормальними показниками. За весь час спостереження за дитиною Позивачки,до моменту її поїздки в Королівство Тайланд, дитина гармонійно росла і розвивалася без жодних відхилень в розвитку, тіло дитини було правильного складу, психічний стан дитини відповідав її віку, легко йшла на контакт, дитина навчилась повзати, робити перші кроки, в мові з'явились перші слова (мама, папа, діда, баба). До шести місяців донька Позивачки знаходилась на грудному вигодовуванні, а літом їздила на оздоровлення на море в м. Скадовськ. Перед поїздкою доКоролівства Тайланд, завдячуючи турботі мами, дитина жодного разу не хворіла. Батька дитини - Відповідача свідок ніколи не бачила, і тоді, коли Позивачка приходила до неї на консультацію, і тоді, коли вона приходила до неї додому після пологів. Перебуваючи в Королівстві Тайланд Позивача неодноразово телефонувала їй, адже по дорозі з аеропорту Бангкока до міста Хуан-Хін у дитини булоблювання і висока температура, а Відповідач відмовлявся доправити дитину в лікарню, пояснюючи це тим, що Позивачка панікує на пустому місці. За допомоги свідка і завдяки тому, що були ліки, привезені з України, стан дитини вдалося стабілізувати. Свідок характеризує Позивачку як добру і турботливу маму, яка створила для своєї доньки усі належні умови для повноцінного розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно наявних в матеріалах справи актів обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері - створені належні умови для проживання її малолітньої доньки.

Також, з матеріалів справи вбачається, що мама дитини позитивно характеризуються, психічних чи наркологічних захворювань не має, а іншого - суду не доведено. При цьому, між Позивачем і Відповідачем наявні ворожі стосунки на ґрунті взаємних непорозумінь та неможливості вирішення питання щодо проживання їхньоїдоньки.

Судом встановлено, що мама дитини має стабільний дохід, як власне так і орендованенерухоме майно.

Відповідач є громадянином України, але на даний момент мешкає в Королівстві Тайланд, яке не є учасником Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року та між Україною і Королівством Тайланд відсутній договір про правову допомогу у цивільних справах. Таким чином, законність і можливість перебування Відповідача в Королівстві Тайланд може бути поставлено в будь-який момент під сумнів і він може бути змушений покинути цю країну, що поставить під загрозу життя та здоров'я дитини, що протирічить найкращим інтересам дитини в розумінні Конвенції про права дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тому, суд вважає можливим проживання малолітньої дитини з матір'ю та вважає за необхідне надати їй дозвіл на виїзд із Королівства Тайланд до України разом з донькою, без згоди її батька.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слідує стягнути судовий збір в сумі 1102,40 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 3, 19, 141, 160, 161 СК України, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, розділом 3 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 12, 13, 77, 78, 81-82, 89, 141, 229, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька - задовольнити.

Встановити місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Надати дозвіл на виїзд із Королівства Тайланд до України ОСОБА_3 разом із донькою, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її батька - ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску