Справа №361/5324/16-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/3513/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Требухівська сільська рада Київської області про стягнення витрат та понесених збитків,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами щодо виділення майна в натурі, поділ земельної ділянки, усуненні перешкод в її користуванні, відшкодування збитків.

15.09.2018 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області на підставі ч.2 ст. 126 ЦПК України роз'єднанно позовні вимоги, зокрема позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат та понесених збитківвиділені в окреме провадження. Такі свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з жовтня 2005 року є власником ? частини житлового будинку в АДРЕСА_1. Власником іншої ? частини домоволодіння є відповідач у справі. Позивач тривалий час позбавлений можливістю користуватись всією належною йому часткою та спільним майном - сараєм, погребом, вбиральнею, колодязем, оскільки цим користується виключно відповідач. У користуванні позивача знаходяться лише дві кімнати без окремого входу замість належної йому ? частини домоволодіння. Відповідач самостійно перенесла огорожу спільної земельної ділянки, чим позбавила ОСОБА_1 доступу до тієї частини будинку, якою він користувався, а саме до спільного сараю-гаражу та туалету. Внаслідок обмеження права користування будинком, надвірними спорудами та задля використання для своєї життєдіяльності електрики, газу та води, позивач за власні кошти був змушений побудувати окремий вихід, виготовити всю технічну документацію, здійснити підключення електрики та газу, обладнати приміщення батареями тепла, самостійним котлом опалення, побудувати нову водяну свердловину та встановити нову огорожу. Ув'язку з наведеним просив стягнути з відповідача витрати, пов'язані з приведенням будівлі в належний стан. Окрім того зазначав, що ОСОБА_2 майже десять років обмежує його в користуванні належніою йому ? часткою земельної ділянки. На спірній земельній ділянці відповідач вирощує огородину та продає її на базарі, а тому у відповідності до ст. 359 ЦК України прибуток від такої діяльності, одержаний відповідачем з тієї частини ділянки, яка є часткою позивача, підлягає відшкодуванню на його користь, що й просив стягнути з відповідача.

РішеннямБроварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року узадоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 09.10.2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтував тим, що рішення за його думкою ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не встановив фактичних обставин справи, визнавши їх встановленими, проігнорував клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи, що перешкоджає об'єктивному розгляду спору, упереджено підійшов до розгляду питання позовної давності, не врахувавши при цьому похилий вік і пільги позивача. Просить скасувати рішення суду від 23 липня 2018 рокута постановити нове про задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки для вирішення спору між сторонами з приводу користування і поділу земельної ділянки та будинку позивач звертався до Требухівської сільської ради Броварського району Київської області ще 25 березня 2011 року, потім 27 травня 2011 року, 21 жовтня 2011 року та 22 грудня 2011 року відповідно. З поданих до суду квитанцій, актів, проектів вбачається, що в основному вказані роботи, на які посилається позивач, були замовлені та виконані до 2010 року, в той час як до суду позивач звернувся із вказаним позовом лише 15 серпня 2016 року. Під час розгляду справи не були встановлені поважні причин пропуску строків позовної давності, відтак підстави для поновлення такого строку відсутні. Будь-яких обставин, за яких строк позовної давності переривався, судом також не встановлено. Таким чином позов не підлягає задоволенню саме через пропуск строку звернення до суду.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

У відповідності до положень ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. В той же час суд може відмовити у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності у разі, коли за результатами розгляду справи дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог. У випадку, коли позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду, суд відмовляє у їх задоволенні саме з підстав недоведеності, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Положеннями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то чи відповідальний за це відповідач у справі. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, наведені вище положення при вирішенні справи судом першої інстанції дотримані не були. Вирішуючи позовні вимоги місцевий суд не зробив жодного висновку щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог та відмовив в задоволенні позову виключно у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Погоджуючись з тим, що позов не підлягає до задоволення, колегія суддів апеляційного суду тим не менш вважає, що підставою для відмови у такому задоволенні має бути саме недоведеність позовних вимог, а не пропуск позивачем строку звернення до суду.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до положення ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував неправомірними діями відповідача, в результаті яких він (позивач) був змушений нести витрати на переобладнання приміщення, а також зазнав збитків у вигляді неотриманої вигоди від використання земельної ділянки. За таких умов, зважаючи на вищевикладені норми, позивачем в ході розгляду справи мали б бути доведені шляхом представлення до суду відповідних доказів як факт вчинення відповідачем протиправних дій, так і факт завдання збитків позивачу та їх розмір, а також причинний зв'язок між діями відповідача та вказаними збитками позивача. В той же час наведені умови виконані ним не були. До суду не було представлено належних та допустимих доказів з приводу обставин, які підлягали доведенню в ході розгляду справи.

Позивачем до суду було надано ряд квитанцій та чеків щодо здійснених ним витрат на добудову та переобладнання житлового будинку, що перебуває у власності сторін. Також він надав проекти підключення спірного будинку до зовнішнього електропостачання, водопостачання, газопостачання. В той же час жодного доказу з приводу того, що такі роботи були необхідні для приведення будинку у придатний для життя стан, або ж щодо того, що такі роботи викликані неправомірними діями відповідача, до суду так і не було представлено. Не надавав позивач до суду й відповідних досліджень або висновків спеціалістів з цього приводу, як і не ставив питання по проведення в ході розгляду справи судової експертизи для з'ясування таких питань. За таких умов посилання позивача на те, що заявлені ним витрати є його збитками, викликаними саме діями відповідача, що є передумовою для покладення на винну особу матеріальної відповідальності, залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. Не було представлено до суду й доказів неправомірного використання відповідачем належної позивачу земельної ділянки, як і отримання від цього прибутку та його розміру, що також обумовлює відсутність підстав для стягнення частини такого прибутку на користь позивача.

Зважаючи на непредставлення до суду належних доказів щодо наявності збитків, за відшкодуванням яких позивач звернувся до суду, їх розміру та зв'язку з поведінкою відповідача, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, відтак необхідності відмови у задоволенні позову саме з цих підстав, а не у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, як це зазначив суд першої інстанції.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, оскільки заявник звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а тому зазначені витрати компенсуються за рахунок Держави. Учасниками справи не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року в частині підстав для відмови у задоволенні позову змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько