ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 641/5292/18

провадження № 22-ц/818/423/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О. ,

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору купівлі - продажу,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року, ухвалене суддею Григор'євим Б.П.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шасі номер НОМЕР_5, право власності позивача на автомобіль НОМЕР_2 а також перебування його без достатніх правових підстав підтверджується рішенням Шевченківського районного суду Харківської області по справі № 637/977/15-ц від 13 червня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на легковий автомобіль. Зазначив, що транспортний засіб без достатніх правових підстав вибув з його володіння та був переоформлений відповідачем ОСОБА_2 шляхом його продажу відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2, що вказує, на те що позивач був реальним власником ТЗ, який вибув з володіння поза його волею. У зв'язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

У зв'язку із чим просив витребувати легковий автомобіль з чужого володіння шляхом передачі у його власність, визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, який укладений між відповідачами.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апелянт посилається на ті самі обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги. Наполягає на тому, що транспортний засіб вибув з його володіння без належних правових підстав, тому він вправі витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 Вказує, що оспорюваний правочин був спрямований на заволодіння чужим майном отже є нікчемним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити мотивувальну частину рішення суду в частині висновків щодо того, що строк позовної давності не є пропущеним, виключивши з його мотивувальної частини такі абзаци : «Відповідно до положень передбачених п. 6 попереднього договору від 03 липня 2011 року, який не оспорювався сторонами в даній справі, сторони зобов'язуються укласти основний договір не пізніше 29 серпня 2015 року. Тобто враховуючи положення ст.ст. 253,261 ЦК України, строк позовної давності обчислюється з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано його початок, а саме з 30 серпня 2015 року, тому строк позовної давності не є пропущеним.» та доповнити мотивувальну частину рішення суду у цій справі абзацом наступного змісту : «Тобто враховуючи положення ст.. 253,261 ЦК України, строк позовної давності обчислюється з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано його початок. У даному випадку це 03 червня 2014 року - день, коли відповідач ОСОБА_2 повинен був повернути автомобіль. Зважаючи на це, до позовних вимог необхідно застосувати позовну давність, строк якої сплинув 03 червня 2017 року». Також просить скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2008 року ВРЕР №1 ГУ МВС України у Харківській області був зареєстрований автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шасі номер НОМЕР_5, власником якого був вказаний ОСОБА_1. (а.с. 42)

03 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу легкового автомобіля НОМЕР_4, шасі номер НОМЕР_5, за умови якого ОСОБА_1 зобов'язався передати, а ОСОБА_2 зобов'язується прийняти у власність транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шасі номер НОМЕР_5.

03 червня 2011 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, в тому числі у Державтоінспекції та страхових компаніях з питань користування автомобілем Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шасі номер НОМЕР_5, із наданням права керувати автомобілем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року у цивільній справі № 637/977/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль НОМЕР_4, шасі номер НОМЕР_5 в рахунок завданих йому збитків ОСОБА_1 за попереднім договором купівлі-продажу автомобіля від 03 червня 2011 року.

25 лютого 2016 року ОСОБА_2 подано заяву № 86272099 до Регіонального сервісного центру МВС України про проведення перереєстрації автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер НОМЕР_5 на нового власника за рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року.

16 липня 2016 року ОСОБА_2 подано заяву № 95984349 до Регіонального сервісного центру МВС України про зняття транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», шасі номер НОМЕР_5 по договору укладеному в ТСЦ, також подано заяву № 95979595 від 16 липня 2016 року щодо зняття з обліку для реалізації вищезазначеного автомобіля.

16 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 6341/2016/000389 автомобіля «Mitsubishi Lancer», шасі номер НОМЕР_5.

06 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 заочне рішення Шевченківського районного суду Харківської області № 637/977/15-ц скасовано.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області по справі № 637/977/15-ц, від 13 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, таке рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року. При цьому судами встановлено, що предмет попереднього договору купівлі-продажу - автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, був об'єктом застави у товаристві з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № CL-705/295/2008 від 01.09.2008 року та договором застави № РCL-705/295/2008 від 01.09.2008 року. Підписавши попередній договір купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились про те, що при укладенні основного договору купівлі-продажу автомобілю сума, яку майбутній покупець зобов'язується сплатити майбутньому продавцеві за вищезазначений транспортний засіб буде зменшена на суму сплачених за майбутнього продавця щомісячних платежів, згідно графіку погашення кредитного договору. У день підписання попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передав готівкою ОСОБА_1 28000 грн., що підтверджується власноручним підписом останнього у договорі. Згідно квитанціям ОСОБА_2 особисто щомісячно здійснював погашення за графіком погашення. На теперішній час вартість автомобілю сплачено повністю, а саме 191348,40 грн. включно з переданою ОСОБА_1 сумою 28000,00 грн. Фактично всі платежі за графіком здійснені ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.09.2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна, автомобіль вибув із володіння позивача з його волі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

У справі, рішення якої є предметом цього апеляційного розгляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов'язальну по суті вимогу на підставі визнання недійсною угоди, укладеної без його волевиявлення з ОСОБА_3, та віндикаційний (речово-правовий) позов.

Позивач наполягає на тому, що договір купівлі-продажу від 16 липня 2016 року є нікчемний, оскільки був спрямований на заволодіння чужим майном.

Такі доводи є безпідставними, оскільки відчужуючи автомобіль ОСОБА_2 обґрунтовано вважав себе його власником, оскільки на той час було чинним рішення суду про визнання за ним права власності на спірне майно. Отже позивачем не доведено, що укладаючи оспорюваний договір відповідачі мали намір протиправно заволодіти його майном.

Задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 липня 2016 року не зумовить бажаних для нього наслідків - повернення автомобіля у його власність. Такий спосіб захисту є неефективним.

Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечує, за наявності підстав, захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісного набувача, який є також учасником цивільного обороту. В іншому разі для добросовісного набувача, який виявив при укладенні договору добру волю, розумну обачність існує ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у нього у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісного набувача суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно із загальним правилом статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року у справі №6-2161цс16, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про добросовісність ОСОБА_3, який діяв розумно, обачно та не мав підстав вважати, що ОСОБА_2 не має права відчужувати спірний автомобіль.

Вірну оцінку надав районний суд також тим обставинам, що спірний автомобіль неможна вважати таким, що вибув із володіння позивача поза його волею.

Судом встановлено, позивачем не спростовано та не оспорювалось, що одночасно із підписанням довіреності від 03 червня 2011 року та попереднього договору, 03 червня 2011 року автомобіль був переданий ОСОБА_1 у володіння та користування ОСОБА_2, який зобов'язувався погашати кредитну заборгованість за ОСОБА_1

Матеріалами справи підтверджено, що після укладення попереднього договору всі платежі за кредитними зобов*язаннями ОСОБА_1 за договором від 01.09.2008 здійснені ОСОБА_2 та вартість автомобіля сплачено повністю, а саме 191348,40 грн. включно з переданою позивачу сумою 28000 грн., після укладення попереднього договору 03.06.2011 автомобілем користувався ОСОБА_1 до його відчуження ОСОБА_3

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо пропуску позивачем строку позовної давності судова колегія вважає за необхідне вказати про таке.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, а не через сплив позовної давності, то висновки суду про початок перебігу позовної давності неможна вважати такими, що вплинули на правильність вирішення справи.

Апеляційні скарги не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна