Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2-9392/10

провадження № 61-18107св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, відповідач - Автогаражний кооператив по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В.,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»), третя особа - Комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське БТІ та РОН»), про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в 1997 році було створено

АГК «Радосинь» і кооперативу в 1999 році було надано в користування 5,0031 га землі.

У 1998 році ОСОБА_2 було прийнято в члени АГК «Радосинь», у зв'язку з чим він сплатив вступний внесок, всі обов'язкові платежі, а також постійно сплачує щомісячні членські внески.

08 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація міста Києва запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах

900 кв. м під учбові класи за правилами дорожнього руху для потреб району. Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, а будівля вже була запроектована і погоджена з відповідними службами, тому керівництво АГК «Радосинь» звернулось до адміністрації з проханням перепрофілювати приміщення під магазини та станції технічного обслуговування (далі - СТО), на що було отримано позитивну відповідь за умови внесення змін у проектну документацію та погодження з відповідними службами міста.

15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» позивачу, а також іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3. Особисто ОСОБА_2 було виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 896, 4 кв. м у блоці № 3, топкову № 1 та 2, а також

? частину блоку № 1. За угодою з АГК «Радосинь» позивач повинен був, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на територію кооперативу 40 000 т піску.

08 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та генпідрядною організацією

ВАТ БМУ ТЕЦ-6 укладений договір підряду № 26 КС на загальне будівництво, відповідно до умов якого позивач завіз за свій рахунок і передав підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатив вартість виконаних робіт в сумі 489 000 грн. Всі взяті на себе зобов'язання позивач виконав в повному обсязі.

Згідно з договірною домовленістю між ним та іншими членами кооперативу, яким були виділені місця, та АГК «Радосинь» вони повинні були побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а кооператив передати ці об'єкти їм у власність. Але на неодноразові звернення ОСОБА_2 щодо передачі об'єктів у власність голова правління кооперативу відмовив, зазначивши, що відповідно до статуту кооперативу прийняття рішень стосовно володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500 000 грн відноситься до компетенції загальних зборів. Він поясняв, що неодноразово призначав збори уповноважених для вирішення даного питання, але збори уповноважених відмовляються розглядати ці питання, посилаючись на те, що це відноситься до компетенції загальних зборів.

Посилаючись на те, що позивач на даний момент користується побудованими за власний рахунок приміщеннями і сплачує податок на землю, встановлений Управлінням земельних ресурсів як для комерційного використання, ОСОБА_2, з урахування уточнених позовних вимог, просив суд визнати за ним право власності на 57/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 896,4 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м,; 36/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 88,8 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м; на нежитлову будівлю площею 67,3 кв. м літери «Д»; на нежитлову будівлю площею 65,2 кв. м літери «Е», на АДРЕСА_1

у Деснянському районі міста Києва; зобов'язати КП «Київське БТІ та РОН» зареєструвати за ним вищевказане майно.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року (у складі судді Лісовської О. В.) позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 57/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 896,4 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м, 36/100 частин нежитлової будівлі літери «І», що складає 88,8 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м, нежитлову будівлю, площею 67,3 кв. м літери «Д», нежитлову будівлю площею 65,2 кв. м літери «Е», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, Деснянський район, місто Київ.

Зобов'язано КП «Київське БТІ та РОН» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на 57/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає

896,4 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м, 36/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 88,8 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м, нежитлову будівлю площею 67,3 кв. м літери «Д», нежитлову будівлю, площею 65, 2 кв. м літери «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Деснянський район, місто Київ.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено, що він є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими ним об'єктами будівництва.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд без наявності належних та допустимих доказів встановив статус ОСОБА_5 як особи, яка має право оскарження рішення суду першої інстанції, однак, вказаним рішенням не було вирішено питання про його права та обов'язки, оскільки ОСОБА_5 не є членом АГК «Радосинь».

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

У березні 2017 року АГК «Радосинь» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є таким, що не ґрунтується на процесуальному законі, оскільки ОСОБА_5 не є особою, яка брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права та обов'язки, отже, ОСОБА_5 не мав права на оскарження рішення суду першої інстанції. Тому рішення апеляційного суду є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційний суд установив, що в 1997 році було створено АГК «Радосинь».

Відповідно до рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року

№ 5/491 АГК «Радосинь» було надано в постійне користування 5,0031 га землі, що підтверджується державним актом від 03 грудня 1999 року.

Згідно з листом Ватутінської районної державна адміністрації міста Києва від 08 червня 1998 року № 02-48 АГК «Радосинь» було запропоновано зарезервувати площу в межах 900 кв. м під учбові класи за правилами дорожнього руху для потреб району.

У 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв'язку з чим

АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації міста Києва з проханням перепрофілювати приміщення під магазини та СТО, на що листом від 21 серпня 1999 року № 02-56 кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території

АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях за умови, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» позивачу ОСОБА_2, а також іншим членам кооперативу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3, що підтверджується протоколом від 15 вересня 1999 року № 3.

Також позивачу було виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 896,4 кв. м у блоці № 3, топкову № 1 та 2, а також

? частину блоку № 1.

За угодою з АГК «Радосинь» ОСОБА_2 повинен був, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на територію кооперативу 40 000 т піску.

08 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та генпідрядною організацією

ВАТ БМУ ТЕЦ-6 укладений договір підряду № 26 КС на загальне будівництво, відповідно до умов якого позивач завіз за свій рахунок і передав підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатив вартість виконаних робіт в сумі 489 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній га момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суди при застосуванні норми статті 328 ЦК України повинні встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Чинним цивільним законодавством не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою як невиконання зобов'язання за домовленістю, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи викладене, порушення зобов'язання АГК «Радосинь» не тягне за собою правові наслідки у вигляді визнання за ОСОБА_2 права власності на майно.

Крім того, відповідно до частини другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини п'ятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Встановивши, що позивач не є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими нею об'єктами будівництва, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не є особою, яка має право оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки вказаним рішенням не було порушено його права та обов'язки, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Як вбачається з матеріалів справи, за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові будівлі, в тому числі, й на адміністративні приміщення в АГК «Радосинь».

Разом з тим, відповідно до довідки від 14 серпня 2008 року № 84 ОСОБА_5 є членом АГК «Радосинь» та власником гаражного боксу № 2129. Оскільки всі гаражні бокси в АГК «Радосинь» будувались не за кошти кооперативу, а за кошти членів кооперативу - власників цих гаражних боксів, тому вказані будівлі належать всім членам кооперативу. Проте, судом першої інстанції ні ОСОБА_5, ні інших членів АГК «Радосинь» не було залучено до участі у справі, у зв'язку з чим рішенням суду першої інстанції порушує їх права та інтереси.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик