ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/445/18 Справа № 182/6039/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі- Відділ освіти і науки Нікопольської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, ухваленого суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 15 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради про поновлення строків для звернення до суду, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що вона 12.08.1998 р. прийнята на посаду інспектора-методиста з охорони дитинства відділу освіти і науки Нікопольської міської ради. З 16.03.2001 р. переведена на посаду методиста методичного кабінету.

Відділом освіти і науки Нікопольської міської ради 03.04.2017 р. видано наказ про ліквідацію структурного підрозділу методичний кабінет. Підставою для видачі наказу було рішення Нікопольської міської ради № 67-18/VІІ від 30.03.2017 р. «Про затвердження положення про відділ освіти і науки».

10.04.2017 р. її було ознайомлено з наказом № 139-к від 07.04.2017 р. про наступне звільнення з 26.06.2017 р., при цьому керівник методичного кабінету відділу освіти і науки Нікопольської міської ради запевнив колектив про те, що методичний кабінет змінює лише назву тому проводяться відповідні зміни, всі працівники будуть прийняті до науково-методичного центру відділу освіти і науки Нікопольської міської ради.

26.06.2017 р. Наказом № 274-к від 19.06.2017 р її було звільнено, посаду методиста у Науково-дослідному центрі запропоновано не було.

Назначений наказ вважає незаконним, посилаючись, що 18.10.2017 р. їй стало відомо, що на її звільнення не була отримана згода первинної профспілкової організації.

Вона є спеціалістом вищої категорії, завжди сумлінно виконувала свою роботу, однак при наявності в неї загального стажу педагогічної роботи в 43 р. 06 міс. та стажу роботи в цій установі 18 р. 10 міс. 14 днів при наявності вакансій, на яку було прийнято іншу особу, їй не було запропоновано роботу в науково-дослідному центрі.

Крім того зазначає, що фактично ліквідація методичного кабінету не відбулась, а відбулась реорганізація методичного кабінету в науково-методичний центр.

Оскільки її трудові права грубо порушені вважає своє звільнення незаконним та просить суд задовольнити позов та поновити строк для звернення до суду захистом порушених прав.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначила, що

У відзиву на апеляційну скаргу, поданому відповідачем у відповідності до вимог ст.360 ЦПК України, посилаючись на дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, просять рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом № 282-к від 11.08.1998 р. ОСОБА_1 з 12.08.1998 р. прийнята на посаду інспектора-методиста з охорони дитинства відділу освіти і науки Нікопольської міської ради.

Наказом № 70 від 16.03.2001 р. її переведено на посаду методиста методичного кабінету відділу освіти і науки Нікопольської міської ради з16.03.2001 р. (а.с. 18, 152)

30.03.2017 р. рішенням Нікопольської міської ради № 67-18/VІІ «Про затвердження в новій редакції Положення про відділ освіти і науки Нікопольської міської ради», внесено зміни до структури відділу освіти і науки Нікопольської міської ради. (а.с. 24)

03.04.2017 р. відділом освіти і науки Нікопольської міської ради було видано наказ № 136 «Про ліквідацію структурного підрозділу відділу освіти і науки «методичний кабінет». (а.с. 25)

07.04.2017 р. відділом освіти і науки Нікопольської міської ради видано наказ № 139-к «Про попередження про наступне звільнення педагогічних працівників методичного кабінету відділу освіти і науки Нікопольської міської ради», яким було попереджено позивача про наступне звільнення 26.06.2017 р. (а.с. 64)

З наказом № 139-к від 07.04.2017 р. ОСОБА_1 ознайомлена 10.04.2017 р., що підтверджується її підписом. (а.с. 64 на зв.)

07.04.2017 р. за № 342 відділ освіти і науки Нікопольської міської ради проінформував голову міськкому профспілки працівників освіти і науки України про ліквідацію методичного кабінету відділу освіти і науки Нікопольської міської ради та вивільнення з 26.06.2017 р. працівників методичного кабінету. (а.с. 91)

Наказом № 274-к від 19.06.2017 р. ОСОБА_1 звільнено з посади методиста методичного кабінету відділу освіти і науки Нікопольської міської ради з 26.06.2017 р., з яким її було ознайомлено 19.06.2017 р. (а.с. 90, 90 на зв.)

Відповідно до п. 1.1 Положення про відділ освіти і науки Нікопольської міської ради затвердженого рішенням Нікопольської міської ради № 67-18/VІІ від 30.03.2017 р. відділ освіти Нікопольської міської ради утворюється Нікопольської міською радою. За п. 2.1 зазначеного положення відділ освіти є юридичною особою (а.с. 79-83)

За п. п. 1.2, 1.4 положення про міський методичний кабінет відділу освіти і науки затвердженого начальником відділу освіти і науки Нікопольської міської ради 15.01.2009 р. засновником методичного кабінету є відділ освіти і науки та методичний кабінет перебуває у складі відділу освіти і науки Нікопольської міської ради як структурний підрозділ. (а.с. 28)

Після затвердження 30.03.2017 р. положення про відділ освіти і науки Нікопольської міської ради в новій редакції, структурними підрозділами відділу освіти і науки Нікопольської міської ради є: централізована бухгалтерія, науково-методичний центр, група централізованого господарського обслуговування та психолого-медико-педагогічна консультація з навчально-реабілітаційним та кризовим відділенням. (п. 6.1 Положення)

Відповідно до п. 1.5 положення про науково-методичний центр відділу освіти і науки Нікопольської міської ради науково-методичний центр є структурним підрозділом відділу освіти і науки Нікопольської міської ради. (а.с. 30)

Відмовляючи ОСОБА_1, в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку, що фактично на підприємстві відбулась реорганізація а не ліквідація, тому її вимоги про визнання незаконним звільнення у зв'язку із ліквідацією є обґрунтованими. Проте, зважаючи на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, майже на чотири місяці, а зазначені позивачем підстави для його поновлення суд визнав такими, що можуть порушити принцип правової визначеності.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. За вимогами ст. ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення судом першої інстанції факту, що на підприємстві відповідача не відбулась ліквідація відділу, в якому працювала позивач, а фактично відбулась його реорганізація, не оскаржується, тому колегія суддів правильність висновків суду в цій частині не переглядає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про незаконність дій відповідача по звіленню позивача, проте дійшов висновку про необхідність відмови в позові через пропуск позивачем встановленого строку для звернення до суду за захистом порушених прав, а підстави для його поновлення визнав неповажними.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Матеріалами справи встановлено, що позивача звільнено 26 червня 2017 року, а з позовом до суду позивач звернулась 25 жовтня 2017 року ( а.с.1,8).

Разом із позовною заявою надала заяву про поновлення строків для звернення до суду із позовом. В мотивування поважності причин пропуску строку зазначила, що нею подано до відповідача запит, чи відбулось її звільнення за погодженням з профспілковим комітетом. Та лише після отримання відповіді 18 жовтня 2017 року, їй стало відомо про порушення порядку її звільнення. Про факт порушення її права на працю під час звільнення вона дізналася з відповіді відповідача 18 жовтня 2017 року, просила суд поновити строк для звернення до суду за захистом порушених прав. А також лише після отримання відомостей з єдиного державного реєстру юридичних осіб від 26 вересня 2017 року, їй стало відомо, що не відбулась ліквідація методичного відділу, а лише його реорганізація.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Розгляд трудових спорів здійснюється в порядку цивільного судочинства, основоположними принцами якого є принципи змагальності та диспозитивності.

З огляду на те, що позивач вживала заходів для своєчасного звернення до суду із позовом, проте дізналась про порушення свого права на подальшу працю лише після отримання відповіді відповідача у жовтні 2017 року, колегія суддів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, слід визнати поважними причинами для поновлення строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на порушення принципу правової визначеності при поновленні позивачу строку звернення до суду за захистом порушених прав, який в даному випадку не підлягає застосуванню. Позивач не володіла усім обсягом інформації, щодо підстав та законності її звільнення але після їх отримання дійшла висновку про порушення своїх прав, через що, звернулась до суду за їх захистом та поновленням протягом місячного строку.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про поважність причин пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю міститься в положенні ст.5-1 КЗпП України, зокрема правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Суд наділений повноваженнями поновити пропущений строк, якщо дійде висновку, що він пропущений з поважних причин.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, яке застосовується судами як джерело права, наголошується, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

Дослідивши та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що оскільки незаконне звільнення порушує конституційне право особи на працю, іншого шляху реалізувати та відновити своє порушене право на працю у позивачки немає, є достатні підстави для визнання поважними причини пропущеного нею строку в один місяць для звернення до суду за захистом порушених прав. З огляду на те, що про неправомірність свого звільнення вона дізналась з відповіді відповідача та витягів з державного реєстру про те, що не відбулось фактичної ліквідації її відділу, а була лише його реорганізація.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів дійшла висновку, про наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строк для звернення до суду із позовом до Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради про поновлення строків для звернення до суду, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки судом першої інстанції встановлено незаконність звільнення позивача, що не оскаржується відповідачем, тому наявні підстави для визнання незаконним та скасування наказу відділу освіти і науки Нікопольської міської ради від 19 червня 2017 року за №274 -к «Про звільнення педагогічного працівника ОСОБА_1 у зв'язку із ліквідацією методичного відділу освіти і науки Нікопольської міської ради з 26 червня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та поновлення ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Правовим наслідком поновлення на роботі , відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України має бути його поновлення на попередній посаді із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку, обрахованого за період з часу звільнення до ухвалення судового рішення.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З огляду на довідку № 813 від 10 грудня 2018 року про середню заробітну плату видану відділом освіти та науки Нікопольської міської ради, середній заробіток за останні два місяці, що передували звільненню позивача становить 389,33 грн.

Тому середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача має бути обрахований за період з 27 червня 2017 року по 01 грудня 2018 року в сумі 140374,80 грн., виходячи з розрахунку за 360 раб. дней х 389,93 =140374,80 грн.

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України ).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Оскаржувані судове рішення постановлено без повного урахування обставин, що мають значення для вірного вирішення спірного питання, зокрема не враховано поважних причин пропуску позивачем встановленого ст.233 КзпП України місячного строку, а саме звернення із запитом до відповідача та отримання відомостей про форму організації підприємства відповідача, з яких було встановлено, що відбулась реорганізація, а не ліквідація відділу, що є поважною причиною для його поновлення.

З наведених вище підстав, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідно до положення п.п.1,3,4 ст.376 ЦПК України, ухвалено без повного урахування обставин справи, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

У зв'язку із тим, що позивач при зверненні до суду із позовом та апеляційною скаргою була звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, згідно положення ч.13 ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам у сумі 3200 грн., за заявлені дві позовні вимоги, виходячи з розрахунку (640х2+960х2) за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради про поновлення строків для звернення до суду, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду із позовом до Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради про поновлення строків для звернення до суду, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти і науки Нікопольської міської ради від 19 червня 2017 року за №274 -к «Про звільнення педагогічного працівника ОСОБА_1 у зв'язку із ліквідацією методичного відділу освіти і науки Нікопольської міської ради з 26 червня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді методиста методичного кабінету Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради.

Стягнути з Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 червня 2017 року по 01 грудня 2018 року в сумі 140374,80 грн.

Стягнути з Відділу освіти і науки Нікопольської міської ради на користь держави судовий збір у сумі 3200 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у місячному розмірі допустити негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2018року.

Головуючий:

Судді: