Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 309/3368/15-ц

провадження № 61-29632 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра»;

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2006 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у розмірі 17 тис. грн зі сплатою 18 % річних та щомісячної комісії у розмірі 0,42 % від суми кредиту строком до 24 липня 2009 року.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави, за яким вона передала банку у заставу належний їй на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 09 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 205 173 грн 73 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 16 254 грн 95 коп., сума заборгованості за відсотками у розмірі 24 036 грн 14 коп., сума заборгованості за комісією у розмірі 5 582 грн 27 коп., пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 159 300 грн 37 коп.

Також банк просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки лише 09 грудня 2013 року довідався, що захист прав ПАТ «КБ «Надра» у судовому порядку по надісланій 25 липня 2011 року позовній заяві не здійснюється.

Ураховуючи викладене, ПАТ «КБ «Надра» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2006 року у розмірі 205 173 грн 73 коп. та у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного предмета застави через прилюдні торги, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження».

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року у складі судді Соймик Н. І. у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Також суд зазначив, що банк звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_3 Посилання позивача на частину другу статті 264 ЦК України, що передбачає переривання позовної давності у разі пред'явлення особою позову до боржника є безпідставним, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами, а надані позивачем копії позовної заяви від 25 липня 2011 року, повідомлення про вручення рекомендованого листа № 679, не підтверджують пред'явлення банком позову до суду до відповідачів. Крім того, листом Хустського районного суду від 27 листопада 2013 року № 8355 повідомлено, що у 2011 році позовна заява ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором до суду не надходила. Відтак, строк позовної давності сплив 24 грудня 2012 року, а банк пред'явив позов у вересні 2015 року. Поважних причин пропуску позовної давності банком не зазначено.

В апеляційному порядку справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ«КБ «Надра»задоволено частково. Рішення Хустського районного суду від 16 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 128 грн 31 коп., з яких сума заборгованості за кредитом у розмірі 16 254 грн 95 коп.; сума заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 24 036 грн 14 коп.; сума заборгованості по сплаті комісії у розмірі 5 582 грн 27 коп.; пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 16 254 грн 95 коп. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 липня 2006 року звернуто стягнення на предмет застави - легковий автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 05 травня 2006 року, шляхом продажу вказаного предмета застави через прилюдні торги у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк у грудні 2013 року довідався, що захист його прав у судовому порядку по надісланій 25 липня 2011 року позовній заяві до суду не здійснюється. Отже, з моменту отримання відповіді суду, а саме з 09 грудня 2013 року, ПАТ КБ «Надра» довідалося про порушення своїх прав. У силу положень статей 251-267 ЦК України пред'явленням позову до суду 25 липня 2011 року було перервано строк позовної давності, який з того часу почав відлік заново. Той факт, що надіслана позовна заява не була зареєстрована в суді і позивач про таку обставину дізнався тільки 09 грудня 2013 року, є поважними причинами для поновлення строку звернення до суду з позовом. Крім того, ОСОБА_4 не заявляла про застосування позовної давності, а тому відмова в позові до майнового поручителя з підстав пропуску позовної давності є необґрунтованою. Також суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір пені, оскільки її розмір значно перевищує розмір заборгованості за кредитом і процентами за користування кредитом.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що перебіг строку позовної давності, розпочався з 24 липня 2009 року (строк погашення кредиту), який сплив 24 липня 2012 року. Вважав необґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що копія позовної заяви, надана банком і датована 25 липня 2011 року, свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки банком не доведено, що такий позов було судом отримано та прийнято до провадження, так як повідомлення про вручення поштового відправлення про отримання 29 липня 2011 року Хустським районним судом Закарпатської області документів від позивача не містить відомостей про вміст поштового відправлення.

Також зазначав, що згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тобто у разі пропуску банком строку позовної давності за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до позичальника, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (звернення стягнення на заставлене майно) і подання майновим поручителем окремої заяви про застосування строку позовної давності не вимагається.

У листопаді 2017 року ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вважало вірним висновок апеляційного суду про переривання позовної давності та визнання причин пропуску позовної давності поважними.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 24 липня 2006 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у розмірі 17 тис. грн зі сплатою 18 % річних та щомісячної комісії у розмірі 0,42 % від суми кредиту терміном до 24 липня 2009 року.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави, за яким вона передала банку у заставу належний їй на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 09 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 205 173 грн 73 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 16 254 грн 95 коп., сума заборгованості за відсотками у розмірі 24 036 грн 14 коп., сума заборгованості за комісією у розмірі 5 582 грн 27 коп., пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 159 300 грн 37 коп.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку повернення кредиту, позичальник жодних платежів не вносив, тобто строк виконання зобов'язань закінчився 24 липня 2009 року, і з 25 липня 2009 року у банка виникло право на захист порушених інтересів в судовому порядку та почався перебіг строку позовної давності, а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2015 року. Тобто з пропуском строку позовної давності.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховую викладене, відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, оскільки строк виконання зобов'язань закінчився 24 липня 2009 року.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов висновку, що банк довідався про порушення свого права 09 грудня 2013 року, чим було перервано строк позовної давності. Крім того, суд вважав, що той факт, що надіслана банком позовна заява не була зареєстрована в суді і позивач про таку обставину дізнався тільки 09 грудня 2013 року, є поважними причинами пропуску позовної давності, а, відтак наявні підстави для поновлення строку позовної давності.

Разом з тим апеляційний суд не врахував таке.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому у частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У частинах четвертій-п'ятій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_3 до суду першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 35).

Згідно з частинами першою та другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Аналіз зазначеної норми права указує про те, що у разі визнання боргу чи пред'явлення особою позову до боржника позовна давність переривається.

У пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» судам роз'яснено, що якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Таким чином, встановивши, що позичальником подано заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у разі пропуску строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (накладення стягнення на заставлене майно). Відтак, подання майновим поручителем окремої заяви про застосування строку позовної давності не вимагається.

Крім того, визнаючи причини пропуску банком строку позовної давності поважними, суд апеляційної інстанції у резолютивній частині судового рішення строк позовної давності не поновив, що було обов'язковим у такому випадку.

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що переривання позовної давності відбувається у разі пред'явлення позову до суду та відкриття провадження у справі, чого не відбулося, а посилання суду на позовну заяву від 25 липня 2011 року, яка на підставу для переривання строку позовної давності, є безпідставним.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Разом з тим банк не вчинив необхідних процесуальних дій і не цікавився провадженням у справі за його позовною заявою, датованою 25 липня 2011 року, з липня 2011 року по грудень 2013 року.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_3 Поважних причин пропуску позовної давності банком не зазначено, переривання позовної давності не було.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2017 року скасувати, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк