Справа №521/4960/18
Провадження №2/521/2674/18
15 серпня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Коблової О.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Барвенко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
Позивачка, ОСОБА_1, звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про витребування від ОСОБА_2 з її незаконного володіння - квартири АДРЕСА_1.
В обґрунтування власної позиції ОСОБА_1 вказувала, що вона є донькою ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Її мати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання від 13.12.2003 р..
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, було розірвано договір довічного утримання, укладений 13 грудня 2003 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Повернуто ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру.

Вказане рішення не було скасовано та набуло сили закону.

У зв'язку з чим ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті її матері ОСОБА_3 за законом на все майно, а ОСОБА_4 не був власником спірної квартири з 21 серпня 2013 року.

До позивачки приходила ОСОБА_2, яка повідомила її про те, що вона є власником спірної квартири, оскільки її дід ОСОБА_4 уклав з нею договір довічного утримання.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2018 р. позивачці стало відомо, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання від 03.03.2018р., серія та номер: 357, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В..

Позивачка вважає, що вказаний договір укладений в порушення ст. 203, 316, 317, 319, 321, ст.744. ЦК України. Позивачка також вказує, що укладаючи договір довічного утримання від 03.03.2018 р. ОСОБА_4 розпорядився майном ОСОБА_1 без її волі та відома, чим порушив вимоги ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України та право позивачки, оскільки відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_4 на вчинення правочину тому власність вибула з її володіння поза її волею.

Тому позивачка просить суд відповідно до ст. 388 ЦК України витребувати квартиру з чужого незаконного володіння відповідачки.

В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивачки надав до суду письмову заяву про можливість заочного розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово належним чином повідомлялася судом, відзиву на позов від ОСОБА_2 до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено 25.05.2002р. шлюб, який пізніше був розірваний рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 20.10.2002р. та 15.06.2006р. в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 203.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання від 13.12.2003р., згідно з яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2006р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання було задоволено, розірвано вищевказаний договір довічного утримання та визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.09.2007р. заочне рішення за заявою ОСОБА_4 було скасовано.

Рішенням Малиновського районного суду м .Одеси від 23.10.2007р. у вказаній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане ІНФОРМАЦІЯ_1. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського управління юстиції, актовий запис № 10142.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду її позову про розірвання договору довічного утримання до справи правонаступником вступила ОСОБА_1, як донька померлої.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року розірвано договір довічного утримання, укладений 13 грудня 2003 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Повернуто ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру.

Вказане рішення набуло законної сили та на теперішній час не скасовано.

Таким чином, ОСОБА_4 втратив право власності на спірну квартиру за Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, яким розірвано договір довічного утримання не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 12.05.1969 р. ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №9 від 08.11.2012 р. - ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1.

Згідно листа Приватного нотаріуса Пашичевої Г.Л. від 17.05.13 р. № 239/02-14 спадкоємцем за законом на все майно ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 /спадкова справа №23/2012/

У зв'язку з чим ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за законом на все майно, а ОСОБА_4 не є власником спірної квартири.

Позивачка вказує, що 10.03.18 р. за адресою спірної квартири до неї прийшла ОСОБА_2 з невідомою жінкою та сказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, та буде жити у спірній квартирі, наполягала щоб її впустили.

В матеріалах справи знаходиться Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.03.2018 р., з якої вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання від 03.03.2018 р., серія та номер: 357, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно п. 6 Постанови ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за законом на все майно, а ОСОБА_4 не був власником спірної квартири з часу ухвалення Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, яким було розірвано договір довічного утримання.

Стаття 744 ЦК України вказує, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За вимогами ст. 744 ЦК України квартира може бути передана за договором довічного утримання тільки її власником або уповноваженою особою.

Стаття 316 ЦК України вказує , що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України вказує , що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 319. ЦК України вказує , що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України вказує , що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На день укладання договору довічного утримання від 03.03.2018 р. ОСОБА_4 не був власником спірної квартири та не міг передати право власності ОСОБА_2.

Укладаючи договір довічного утримання від 03.03.2018 р. ОСОБА_4 розпорядився майном ОСОБА_1 без її волі та відома, чим порушив вимоги ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України та право позивачки.

Оскільки ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_4 на вчинення правочину тому власність вибула з володіння позивачки поза її волею.

Системний аналіз діючого законодавства вказує на те, що договір довічного утримання від 03.03.2018 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, було вчинено в порушення ст. 203, 316, 317, 319, 321, ст.744. ЦК України, оскільки ОСОБА_4 не був власником квартири і спірна квартира не могла бути предметом договору відчуження майна без відома та згоди позивачки.

Відсутність у позивачки реєстрації права власності на спірне житлове приміщення не позбавляє її як власника речового права на майно та не свідчить про відсутність такого права.

А наявність реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 не свідчить про наявність у нього права власності на спірну квартиру, оскільки він втратив право власності на спірне нерухоме майно за рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, яким розірвано договір довічного утримання, укладений 13 грудня 2003 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Повернуто ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд враховує Постанову Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яка наголошує:

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Також суд бере до уваги Постанову ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яка містить наступні приписи:

Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. (п.8.)

Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Тому спадкоємцям, які у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини, з моменту відкриття спадщини - смерті спадкодавця, належать усі права та обов'язки. Тому їх порушене право щодо володіння та користування спадковим майном підлягає захисту з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна ( ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Крім того, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

У постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16 викладено наступні правові позиції.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).

Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Така позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 23 січня 2013 року у справі за №6-164цс12, від 11 червня 2014 року у справі за № 6-52цс14, від 16 вересня 2015 року у справі за № 6-1203цс15, від 17 жовтня 2011 року (справа № 6-103гс15) та 11 лютого 2015 року (справа № 6-1цс15) від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16. (постанова ВСУ від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16), щодо застосування у подібних правовідносинах статей 203, 317, 319, 321, 330, 388 ЦК України.

Таким чином, відсутність реєстрації права власності на спірне житлове приміщення не позбавляє позивачку, як спадкоємця та власника речового права на майно та не свідчить про відсутність такого права.

У зв'язку з викладеним фактичні обставини, на які посилається позивачка знайшли своє підтвердження доказами, які знаходяться у матеріалах справи, а її вимоги суд знаходить законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і це підтверджуються судовою практикою в аналогічних справах.

Стаття 133 ЦПК України вказує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До суду представником позивачки надавався уточнений розрахунок судових витрат, згідно якого позивачка понесла судові витрати в розмірі 14418 гривень, з яких судовий збір 2168,00 гривень та 12250 гривень витрати на правничу допомогу та оцінку майна, що підтверджується платіжними документами, долученими до справи відповідно до ст. 137 ЦПК України.

Понесені судові витрати суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.9-13, 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 223, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею - 21,5 кв.м., житловою площею-14,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 14418 гривень, з яких судовий збір 2168,00 гривень та 12250 гривень витрати на правничу допомогу та оцінку майна, відповідно до ст. 137 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції в тридцятиденний термін з дня проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене у загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.Д. Коблова