Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 760/22321/17

провадження № 61-44892ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у складі судді-доповідача Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кремінь-1» (далі - ОСББ «Кремінь-1») про визнання протиправною та незаконною бездіяльності та зобов'язання надати відповідь на звернення.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, у якому створено ОСББ «Кремінь-1», а тому є співвласником цього будинку.

14 вересня 2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про надання інформації щодо ОСОБА_6, як співвласника будинку НОМЕР_1, яку направила засобами поштового зв'язку. Цей лист був вручений адресатові 15 вересня 2017 року, проте відповідь за наслідками розгляду її звернення, всупереч вимогам статті 20 Закону України «Про звернення громадян», вона не отримала.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати протиправною та незаконною бездіяльність відповідача при розгляді її звернення від 14 вересня 2017 року та зобов'язати відповідача надати письмову відповідь на її звернення від 14 вересня 2017 року.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідача при розгляді її звернення та зобов'язання його надати письмову відповідь на її звернення є недоведеними.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто ОСОБА_4

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що поважних причин для звільнення заявника від сплати судового збору не вбачалось, а тому у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору було відмовлено. Разом з цим, протягом встановленого строку, заявником не надано суду доказів про сплату судового збору за подання апеляційної скарги на виконання вимог ухвали про усунення недоліків від 27 липня 2018 року.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи повторно у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, застосував норму права, яка на момент постановлення оскарженої ухвали втратила чинність, зокрема, пункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір». Крім того, в оскарженій ухвалі не наведено жодних мотивів відмови у звільненні від сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

09 листопада 2018 року ОСББ «Кремінь-1» засобом поштового зв'язку направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому посилаючись на дотримання апеляційним судом норм процесуального права, просило у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до вимог статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_4, не погоджуючись з рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій серед іншого, просила звільнити її від сплати судового збору (1 920 грн) на підставі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та частин першої - другої статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року залишено без руху, оскільки апеляційна скарга не відповідає вимогам, що визначені у пункті 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України, а саме відсутні документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України, статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

13 серпня 2018 року заявник надіслала на виконання ухвали апеляційного суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у зв'язку з важким матеріальним становищем, де зазначала, що судовий збір, який необхідно їй сплатити за подання апеляційної скарги перевищує 5 % її доходу за рік. На підтвердження вимог клопотання заявник надала довідку з Головного управління Пенсійного фонду України від 03 серпня 2018 року № 13732, відповідно до якої загальний розмір пенсії за 2017 рік склав 17 600,44 грн.

Відмовляючи у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд в ухвалі від 29 серпня 2018 року не навів жодного обґрунтування такої відмови, водночас пославшись на вимоги частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», у такій редакції: враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що станом на час постановлення оскарженої ухвали частина перша статті 8 Закону України «Про судовий збір»,в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, була викладена у такій редакції: Враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю».

При цьому апеляційний суд не звернув уваги, що заявникові за подання апеляційної скарги на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року необхідно було сплатити 1 920,00 грн, а не 1 057,20 грн, як було зазначено в ухвалі судді Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2018 року.

Зі змісту довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 03 серпня 2018 року № 13732 вбачається, що загальний розмір пенсії ОСОБА_4 за 2017 рік склав 17 600,44 грн.

Таким чином судовий збір, який необхідно було сплатити заявникові за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції (1 920,00 грн) перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік (17 600,44 грн * 5% = 880,02 грн), що є підставою для вирішення питання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору на певний строк, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, проте такі питання апеляційним судом не вирішувались.

Таким чином, апеляційний суд належним чином не врахував те, що позивач через неможливість виконання вказівки суду щодо усунення недоліків апеляційної скарги, звернулась до апеляційного суду з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору, не дав належної оцінки доводам ОСОБА_4 щодо дотримання права заявника на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і, відмовив у задоволенні клопотання про звільнення її від сплати судового збору, залишивши поза увагою положення статті 8 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час постановлення ухвали Апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного судового рішення, при розгляді цієї справи допущені апеляційним судом, оскаржуване рішення необхідно скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик