Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 405/7389/16-ц

провадження № 61-3677св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Розсохуватська сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ленініського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2017 року у складі головуючого-судді Шевченко І.М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року у складі суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Єгорової С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.

На обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її рідний дядько ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок площею 2, 00 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та 3, 82 га з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Розсохуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Вона є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено через відсутність документів, які підтверджують родинні зв'язки з померлим.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2017 року заяву задоволено. Встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідною племінницею ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт того, що ОСОБА_4 є племінницею померлого ОСОБА_7 підтверджується належними і допустимими доказами, а саме довідкою Розсохуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 07 жовтня 2016 року № 207, показами свідків та сімейними фото.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення. Спір про право між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутній, оскільки остання не є спадкоємцем ОСОБА_7 ні за законом ні за заповітом, її не можна віднести до кола осіб, які мають право на спадкування майна померлого, встановлення юридичного факту родинних відносин заявника із спадкодавцем не впливає на права та законні інтереси ОСОБА_5

У січні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 є зацікавленою стороною щодо спадкового майна померлого ОСОБА_7, що свідчить про наявність спору про право та відповідно підстав для закриття провадження у даній справі.

Ухвалою судді Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

02 травня 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що оскаржувані рішення жодним чином не впливають на права та законні інтереси ОСОБА_5, яка не має ніякого відношення до спадкодавця та спадкового майна.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду постановлені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 належали земельні ділянки площею 2, 00 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та 3, 82 га з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Розсохуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Відповідно до свідоцтва про народження виданого Кіровоградським міським бюро ЗАГС 12 червня 1959 року , батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_4, були ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Братом батька заявника ОСОБА_10 був ОСОБА_7, 1939 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 234 ЦПК України, у редакції від 2004 року, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно пунктів 4, 5 частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції від 2004 року, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. В судовому порядку можуть бути встановлені і інші факти з метою захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов'язане з наступним вирішенням спору про право.

У частині четвертій статті 256 ЦПК України, у редакції від 2004 року,передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Указані положення кореспондуються із вимогами частини четвертої статті 315 ЦПК України у чинній редакції.

Згідно роз'яснень викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту родинних відносин між ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_7

При цьому, суд апеляційної інстанції вірно зазначив про відсутність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки спір про право між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутній, оскільки остання не є спадкоємцем ОСОБА_7 ні за законом ні за заповітом, її не можна віднести до кола осіб, які мають право на спадкування майна померлого, встановлення юридичного факту родинних відносин заявника із спадкодавцем не впливає на права та законні інтереси ОСОБА_5

Такі висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ленініського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик