Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 4-с/490/12085/16-ц

провадження № 61-7685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Собчук Антоніна Віталіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у м. Миколаєві Собчук Антоніни Віталіївни на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року в складі судді Гуденко О. А. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року, в складі колегії суддів Базовкіної Т. М., Коломієць В. В., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про закриття виконавчого провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів.

В обґрунтування скарги вказувала, що на підставі виконавчого листа від 12 липня 2012 року № 2-3-5023/2007 про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на їхнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частки від усіх видів заробітку Інгульським відділом Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_6 й зменшено розмір аліментів на сина до 1/6 частки від усіх видів його заробітку щомісячно. У цьому рішенні суд зазначив відкликати виконавчий лист, виданий на підставі рішення цього суду від 12 липня 2012 року про стягнення з ОСОБА_6 аліментів в розмірі ? частки від усіх видів його заробітку.

Постановою державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31 серпня 2016 року закінчено виконавче провадження за виконавчим листом від 12 липня 2012 року № 2-3-5023/2007 на підставі пункту 9 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що закінчення виконавчого провадження є незаконним, оскільки заборгованість по аліментам за виконавчим листом від 12 липня 2012 року № 2-3-5023/2007 повністю не була погашена, просила про задоволення скарги.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року скаргу задоволено. Визнано постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31 серпня 2016 року про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» неправомірною та скасовано.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що наявність заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження виключає правомірність його закінчення.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що виконавчий лист відкликано у зв'язку зі зміною розміру аліментів. Однак, наявність заборгованості зі сплати аліментів в межах даного виконавчого провадження не свідчить про припинення зобов'язання ОСОБА_6 зі сплати аліментів.

У листопаді 2017 року державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Собчук А. В. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвали судів попередніх судових інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що дії державного виконавця вчинені у спосіб та у межах повноважень наданих чинним законодавством та права і свободи заявника винесеною державним виконавцем постановою не порушені, а суди помилково дійшли висновку про задоволення скарги та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року скаргу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі зазначеного рішення 12 липня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-3-5023/2007 та відкрито виконавче провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_6 про зменшення розміру аліментів на сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 до 1/6 частини від усіх видів заробітку ОСОБА_6 щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 20 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. У резолютивні частині рішення зазначено відкликати виконавчий лист № 2-3-5023/2007, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року про стягнення з ОСОБА_6 аліментів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку на сина , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Цим рішення встановлено, що заборгованість платника аліментів ОСОБА_6 на день закінчення виконавчого провадження становила 28 331,60 грн.

Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31 серпня 2016 року закінчено виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 12 липня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва № 2-3-5023/2007 на підставі пункту 9 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час винесення державним виконавцем постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (частина 2 статті 11 Закону).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

Згідно зі статтею 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зі змісту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року вбачається, що зобов'язання ОСОБА_6 щодо сплати аліментів на сина ОСОБА_7 не припинено, а на майбутнє змінено лише розмір стягнутих аліментів.

При цьому суд не зазначив, що виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 9 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» і не відкликав виконавчий лист без виконання. Вказане рішення є підставою для стягнення аліментів у меншому розмірі, у зв'язку з чим виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду від 10 грудня 2007 року відкликано, тобто припинено нарахування аліментів у визначеному цим рішенням розмірі.

Оскільки рішення суду від 10 грудня 2007 року в повному обсязі не виконано, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у державного виконавця підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги про те, що під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець діяв у спосіб та у межах повноважень наданих чинним законодавством не заслуговують на увагу, оскільки зазначену постанову державний виконавець виніс без врахування обставин справи та спірних правовідносин.

Не можна погодитись і з доводами касаційної скарги про відсутність порушення прав заявника внаслідок винесення державним виконавцем спірної постанови, оскільки, платник аліментів свої зобов'язання по сплаті аліментів не виконав, а закінчення виконавчого провадження призводить до порушення права стягувача внаслідок неповного виконання рішення суду. що призводить до обмеження права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного виконавця Інгульський відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Собчук Антоніни Віталіївни залишити без задоволення,

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат