Справа № 305/87/15-ц
Провадження по справі 2/305/29/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2018 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Орос С.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування.

Представник позивача ОСОБА_1 11.10.2016 року подав до суду позовну заяву, в якій уточнив позовні вимоги, зазначивши, що основними позовними вимогами первісної позовної заяви від 15 січня 2015 року являються вимоги щодо:

- Визнання недійсним та скасування розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради Закарпатської області № 116 від 16 листопада 1995 року та свідоцтва про право власності на квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), що розташована по вулиці Леніна (теперішня Павлюка) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, виданого 27 березня 1997 року Фондом комунального майна Рахівської районної ради Закарпатської області на імя ОСОБА_7;

- Визнання недійсним Договору дарування від 23 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого за № 121.

В обґрунтування даної позовної вимоги Позивачем наводилися факти, згідно з якими мати Позивача, ОСОБА_7, 27 березня 1997 року отримала свідоцтво про право власності на житло чотирьохкімнатну квартиру № 17 в будинку № 195, що по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, яке їй було видано на підставі розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради Закарпатської області № 116 від 16 листопада 1995 року.

ОСОБА_7 23 січня 2013 року уклала Договір дарування № 121, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, із громадянином ОСОБА_4, згідно з яким останній являється одноосібним власником даного нерухомого майна.

З посиланням на відповідні норми Житлового Кодексу України, норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якими врегульовуються спірні цивільно-правові відносини, Позивач вважав за необхідне визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло та Правочин, за яким це житло було відчужене в користь Відповідача, ОСОБА_4.

В обґрунтування своїх тверджень та доводів Позивач зазначав наступне.

Звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом, Позивач звертав увагу суду на те, що основним предметом судового спору являється нерухоме майно житлова квартира № 17, що в будинку № 195 по вулиці Павлюка в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, право на яку в цілій частині оформила на себе в порядку приватизації нерухомого майна мати Позивача, ОСОБА_7.

При цьому, Позивач ставив перед судом первинне питання щодо визнання недійсним із відповідним скасуванням розпорядження № 116 від 16 листопада 1995 року Фонду комунального майна та свідоцтва про право власності на квартиру № 17, що в будинку № 195 по вулиці Леніна (теперішня Павлюка) в селищі Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області від 27 березня 1997 року, яке було видане на імя ОСОБА_7.

Підставами та відповідними доводами цьому являлися незаперечні факти, якими підтверджувалося те, що на час приватизації житлової квартири шляхом подання 13 листопада 1995 року відповідної заяви та отримання 27 березня 1997 року встановленого взірця правовстановлюючого документу матірю Позивача, ОСОБА_7, громадянин ОСОБА_3 мав відповідне субєктивне право на спірне житло, оскільки, був зареєстрованим в ньому, являється зареєстрованим там же і по сьогоднішній день, а на час проведення приватизації житла був тимчасово відсутнім за місцем свого проживання та реєстрації, так як перебував на сезонних роботах за межами України.

Разом з тим, мати Позивача, ОСОБА_7, на час проведення приватизації нерухомого майна подала до Фонду комунального майна заяву від 13 листопада 1995 року, якою просила оформити передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру (приміщення комунальної квартири), що належить їй на умовах житлового найму разом з членами сімї, однак у довідці про склад сімї, як наймача квартири, виданій їй Відкритим акціонерним товариством «Закарпатський арматурний завод», вона зазначена одна, у звязку із чим згідно із розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради Закарпатської області № 116 від 16 листопада 1995 року 4-ох кімнатна житлова кватира № 17 в будинку № 195 по вулиці Леніна в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, була передана в приватну власність в цілій частині ОСОБА_7.

Однак, довідкою № 1693 від 21 серпня 2014 року, виданою Кобилецько-Полянською селищною радою Рахівського району, Закарпатської області, підтверджується те, що мати Позивача, ОСОБА_7, на час своєї смерті 02 березня 2014 року, була зареєстрована в квартирі № 17, що в будинку № 195 по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, на день своєї смерті проживала сама, до складу її сімї входили сини, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а за даною адресою були зареєстровані ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У звязку із наведеними обставинами звертає увагу суду на наступні доводи.

Квартира № 17 (сімнадцять), що в будинку № 195 (сто девяносто пять), яка розташована по вулиці Леніна (теперішня Павлюка) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, перебувала в державній власності, в яку в 1979 році на підставі ордера № 17 було заселено сімю ОСОБА_3.

На той час сімя останнього складалася із його дружини ОСОБА_7 та синів ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, батька Позивача.

Після смерті 28 липня 1983 року голови сімї, ОСОБА_3, розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області від 16 листопада 1995 року № 116АДРЕСА_1, що в будинку № 195, розташованого по вулиці Леніна (теперішня Павлюка) була відчужена в порядку безоплатної приватизації на користь ОСОБА_7 з відповідною передачею цієї квартири в цілій частині у власність останньої через відповідне оформлення свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року.

Разом з тим, приватизація державного житлового фонду врегульовується спеціальним Законом Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (зі змінами, внесеними згідно із Законами), преамбулою якого встановлено визначення правових основ приватизації державного житлового фонду та його подальшого використання й утримання.

Метою приватизації державного житлового фонду, як зазначено в Законі, є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 8 цього ж Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Враховуючи наведене вважається, що Позивач, ОСОБА_3, має право на частку в приватизованому майні, оскільки, на час звернення його матері, ОСОБА_7, із заявою про приватизацію нерухомого майна, а саме 13 листопада 1995 року, та винесення Відповідачем, Фондом комунального майна Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, відповідного розпорядження про приватизацію нерухомого майна в цілій частині на користь ОСОБА_7 № 116 від 16 листопада 1995 року з подальшою видачею їй свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року, Позивач, ОСОБА_3 вважався тимчасово відсутньою особою, яка знаходилася на сезонних роботах за межами Держави, однак, за якою зберігалося право на спірне житло. Доказом наведеного являється витяг із трудової книжки ОСОБА_3, який додається до матеріалів даної позовної заяви, з якого вбачається, що з 13 червня 1994 року по 27 листопада 1997 року ОСОБА_3 працював муляром 3-розряду в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сета Интернешнл ЛТД» Західного адміністративного округу міста Москви, Російської Федерації (наказ № 84 від 13.06.1994 р., наказ № 149 від 27.11.1997 р.), тобто, підтверджується факт тимчасової відсутності Позивача за місцем його реєстрації/проживання на час приватизації нерухомого майна.

Вважає, що суд повинен критично віднестися до доказів, якими являються заява ОСОБА_7 від 13 листопада 1995 року про оформлення передачі квартири у приватну власність та довідка про склад сімї наймача квартири, видана керівником підприємства по обслуговуванню житла Відкритого акціонерного товариства «Закарпатський арматурний завод», з якої вбачається, що єдиним користувачем спірної квартири на час її приватизації була наймач, ОСОБА_7.

Як убачається із даного документу, в ньому не вказується ким конкретно цей документ видано, коли його видано, оскільки не зазначено дату видачі документу та його вихідний номер, не зазначено відомості про квартиру, в якій проживає заявник, що подав заяву про приватизацію майна і відносно якої видається даний документ, не вказано адресу місця її розташування, технічні характеристики тощо, у звязку із чим унеможливлюється ідентифікація обставин, викладених в цих документах, з відповідною привязкою до часу їх виникнення.

По своїй правовій природі дані документи не містять належної та допустимої інформації, яка може бути взята судом, як спростування позовних доводів, у звязку із чим дані документи є неналежними та недопустимими доказами, виходячи із положень статей 58-59 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, вважає, що позовні вимоги первісної позовної заяви щодо визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування, слід зменшити, оскільки, право власності на ? частину спірного нерухомого майна за громадянкою ОСОБА_7, і як наслідок, новим власником за договором дарування, ОСОБА_4, Позивачем на даний час не оспорюється.

Щодо збільшення позовних вимог в частині визнання за Позивачем, ОСОБА_3, права власності на частину нерухомого майна, зазначає наступне.

У відповідності до ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 травня 2016 року, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року (справа № 305/87/15) та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року не відповідають вимогам статей 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості, оскільки обставини щодо збереження права на приватизацію майна в разі тимчасової відсутності особи в місці її проживання та підстави звернення особи до суду з даним позовом судами зясовані не були.

Згідно з приписами частини 3 статті 345 Цивільного процесуального кодексу України, у разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд, скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і передання справи для продовження розгляду в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції.

Ці порушення при повторному розгляді справи в судах повинні бути врахованими та усунутими.

У звязку із наведеним вважає, що позовні вимоги первісної позовної заяви підлягають збільшенню в частині визнання за Позивачем права власності на ? частину нерухомого майна, оскільки порушується його субєктивне право та охоронюваний законом інтерес.

Зазначає, що матеріалами справи та обєктивними обставинами доводиться той факт, що Позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мав право на приватизацію майна державного житлового фонду у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і це право підлягає судовому захисту з підстав та доводів, викладених як у первісній позовній заяві, так і у заяві про збільшення позовних вимог.

Враховуючи наведене уточнює позовні вимоги, виклавши їх у наступній редакції, згідно з якою просить:

1. Позов задовольнити, поновити строк позовної давності.

2. Визнати недійсним та скасувати частині ? (однієї другої):

2.1. Розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області № 116 від 16 листопада 1995 року про передачу в приватну спільну власність житлової кватири № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області в цілій частині громадянці ОСОБА_7.

2.2. Свідоцтво про право власності на квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, видане 27 березня 1997 року в цілій частині на імя ОСОБА_7.

2.3. Договір дарування житлової квартири № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, укладений 23 січня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 121.

3. Визнати за громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? (одну другу) частину житлової квартири № 17 (сімнадцять), що в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області.

4. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Рахівського районного суду від 15.05.2017 року було залучено до участі у даній справі ОСОБА_6 в статусі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, наведенних у зміненій позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що станом на виникнення спірних правовідносин покійна ОСОБА_7 проживала у квартирі одна, оскільки її чоловік помер, а син ОСОБА_3 з 13.09.1986 року переїхав до своєї дружини, з якою уклав шлюб. Сам позивач вказує в заяві про уточнення позовних вимог про те, що він у період з 13.06.1994 року по 27.11.1997 року працював муляром в ТОВ «Сета Интернешенел ЛТД» в місті Москва, Російської Федерації. Отже, не проживання позивача у вказаній квартирі на момент видачі правовстановлюючих документів є обставиною визнаною сторонами, яка не підлягає доказуванню. Позивач в період оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_7, не проживав зі своєю матірю за однією адресою та не входив до складу сім'ї й не перебував на території України, отже фактично втратив право користування спірним житлом. Також, посилання представника позивача на збереження за позивачем права користування спірною квартирою є безпідставним, оскільки 13.09.1986 року позивач уклав шлюб, а 02.06.1987 року у нього народилася донька Ірина, за таких обставин позивач з 13.09.1986 року позивач не міг бути членом сім'ї ОСОБА_7. Враховуючи, що під час приватизації квартири, яка являється предметом позову, порушень жодних допущено не було, просить відмовити в задоволенні зміненого позову.

Представник відповідача - відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради в судове засідання не зявився, начальник відділу ОСОБА_10 надав суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника.

Представник третьої особи без самостійних вимог Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області в судове засідання не зявився, в.п. селищного голови ОСОБА_11 надіслала суду клопотання про розгляд справи без участі представника ради, вирішення позовних вимог залишає на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомляв.

Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Стаття 65-1 ЖК закріплює право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність. З положень цієї статті безперечно випливає, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду без обмежень можуть за згодою всіх повнолітніх членів сімї (не інших сторонніх осіб), які проживають разом з ними, придбати приміщення, які вони займають, у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року, громадяни України мають право приватизувати квартири державного житлового фонду, тобто отримати їх у власність. Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок).

Згідно з частиною першою ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Цей закон також врегульовує відносини, повязані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші обєкти приватизації державного житлового фонду. Приватизація є підставою припинення права державної власності і водночас підставою виникнення права приватної власності.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_2, нині вулиця перейменована на Павлюка, в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області перебувала у державній власності, в яку в 1979 році на підставі ордера №17 було вселено сімю ОСОБА_3. Сімя останнього складалася з пяти чоловік, зокрема: голова сім'ї ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_7, сини - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4.

ОСОБА_3 (старший) помер 28 липня 1983 року, про що виконкомом Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області складено відповідний актовий запис за №16 від 1 серпня 1983 року.

Після смерті 28 липня 1983 року голови сімї, ОСОБА_3, розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області від 16 листопада 1995 року № 116 АДРЕСА_1, що в будинку № 195, розташованого по вулиці Леніна (теперішня Павлюка) була відчужена в порядку безоплатної приватизації на користь ОСОБА_7 з відповідною передачею цієї квартири в цілій частині у власність останньої через відповідне оформлення свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року.

За життя ОСОБА_7 уклала Договір дарування № 121 від 23.01.2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, із громадянином ОСОБА_4, згідно з яким останній являється одноосібним власником квартири, що являється предметом даного позову.

Звертаючись із вимогою про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також правочину, за яким це житло було відчужене в користь Відповідача, ОСОБА_4, позивач посилався на порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» під час приватизації квартири, оскільки спірна квартира була постійним місцем його реєстрації та проживання, при тимчасовій відсутності за місцем реєстрації його право зберігалось, тому він мав право на її частину, проте у приватизації участі він не брав та згоди на приватизацію не надавав.

Зі змісту ч.1 ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. При цьому за змістом ч. 2 ст. 65 цього Кодексу лише особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, за загальним правилом, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Виходячи з результатів аналізу вказаних положень у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Судом встановлено, що приватизації квартири АДРЕСА_3 передували заява ОСОБА_7 від 13 листопада 1995 року та довідка про склад сімї наймача квартири, видана ВАТ «Закарпатський арматурний завод», з яких вбачається, що єдиним мешканцем даної квартири була наймач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка зареєстрована в цій квартирі з 30.08.1982 року.

Однак, згідно з довідкою виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради №448 від 12 березня 2015 року, ОСОБА_3 дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5, однак на день видачі довідки фактично проживав ІНФОРМАЦІЯ_6.

Також, довідкою № 1693 від 21 серпня 2014 року, виданою Кобилецько-Полянською селищною радою Рахівського району, Закарпатської області, підтверджується те, що мати Позивача, ОСОБА_7, на час своєї смерті 02 березня 2014 року, була зареєстрована в квартирі № 17, що в будинку № 195 по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, на день своєї смерті проживала сама, до складу її сімї входили сини, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а за даною адресою були зареєстровані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач, ОСОБА_3, має право на частку в приватизованому майні, оскільки, він був вселений разом зі своїми батьками в квартиру АДРЕСА_4 (стара назва Леніна) з 10 грудня 1979 року, постійно там проживав та був зареєстрований у ній, а на час звернення його матері, ОСОБА_7, із заявою про приватизацію нерухомого майна, а саме 13 листопада 1995 року, та винесення Відповідачем, Фондом комунального майна Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, відповідного розпорядження про приватизацію нерухомого майна в цілій частині на користь ОСОБА_7 № 116 від 16 листопада 1995 року з подальшою видачею їй свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року, Позивач, ОСОБА_3 вважався тимчасово відсутньою особою, яка знаходилася на сезонних роботах за межами Держави, однак, за якою зберігалося право на спірне житло.

Доказом наведеного являється витяг із трудової книжки ОСОБА_3, який міститься у матеріалах даної справи, з якого слідує, що з 13 червня 1994 року по 27 листопада 1997 року ОСОБА_3 працював муляром 3-розряду в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сета Интернешнл ЛТД» Західного адміністративного округу міста Москви, Російської Федерації (наказ № 84 від 13.06.1994 р., наказ № 149 від 27.11.1997 р.), тобто, підтверджується факт тимчасової відсутності позивача за місцем його реєстрації/проживання на час приватизації нерухомого майна.

У відповідності до положень пункту 2 частини 3 стаття 71 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у звязку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

З огляду на викладене дані, що містилися у довідці ВАТ «Закарпатський арматурний завод», з якої вбачається, що єдиним користувачем спірної квартири на час її приватизації була наймач, ОСОБА_7, фактично не відповідала дійсним обставинам, ба більше в ній не зазначено прізвища імені по батькові особи, що видала цей документ, не зазначено дату видачі, реєстраційного номера, не зазначено відомостей про квартиру, в якій проживає ОСОБА_7, не вказано адресу місця її розташування, технічних характеристик тощо, у звязку з чим унеможливлюється ідентифікація обставин, викладених в цих документах, з відповідною привязкою до часу їх виникнення. Зазначене стало підставою позбавлення права позивача на приватизацію квартири, яка була його постійним місцем проживання та реєстрації, при тимчасовій його відсутності за ним зберігалось його право на це житло, отже він має право на її частину, однак участі у приватизації не брав та згоди на приватизацію не надавав.

Власник приватизованого житла на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається ним. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, а саме: передавати його безоплатно (заповідати, дарувати) або за плату (продавати, міняти, закладати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом) іншим особам.

Судом встановлено, що за життя, 23 січня 2013 року ОСОБА_7 розпорядилася належною їй квартирою №17 в будинку №195 по вул. Павлюка в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області, подарувавши її ОСОБА_4, що стверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна №27158299 від 23 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки в судовому засіданні підтвердилися доказами позовні вимоги в частині визнання недійсними розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на житло, тому є підставною й позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 23 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, що був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №121, яка є похідною від двох перших позовних вимог.

За загальними цивільно-правовими нормами кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі, шляхом визнання такого права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, та право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.15-16, ст.392 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи та обєктивними обставинами доводиться той факт, що Позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мав право на приватизацію майна державного житлового фонду у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і це право підлягає судовому захисту, а тому є підставними та підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсним та скасування в частині однієї другої розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області № 116 від 16 листопада 1995 року про передачу в приватну спільну власність житлової кватири № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області в цілій частині громадянці ОСОБА_7; свідоцтва про право власності на квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, видане 27 березня 1997 року в цілій частині на імя ОСОБА_7; договору дарування житлової квартири № 17 (сімнадцять) в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, укладеного 23 січня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 121. Також, необхідно захистити право позивача та визнати за ним право власності на ? (одну другу) частину житлової квартири № 17 (сімнадцять), що в будинку № 195 (сто девяносто пять), який розташовується по вулиці Павлюка (колишня Леніна) в селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області.

Щодо вимоги про поновлення строку позовної давності то тут слід зазначити таке.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В первісній позовній заяві від 16.01.2015 року зазначено, що позивачу стало відомо про порушення своїх прав після того, як 28 серпня 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину як спадкоємцю першої черги спадкування за законом, після чого отримав у БТІ Рахівської районної ради ксерокопію технічного паспорта на квартиру, що являється предметом позову та ознайомившись з його змістом встановив, що його мати, ОСОБА_7, отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що є предметом позову, в цілій частині.

З даним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 16.01.2015 року (реєстрація канцелярії суду). До того часу позивач не мав обєктивної можливості дізнатися швидше про порушення його прав, а саме оформлення свідоцтва про право власності на житло від 27.03.1997 року в цілій частині за його матір'ю - ОСОБА_7, оскільки до того часу він не мав наміру реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності й правомірно вважав, що його право власності непорушне, оскільки він був зареєстрований у квартирі, яка є предметом позову, але з об'єктивних причин тимчасово у ній не проживав, однак за ним зберігалося право на житло, а отже має право на отримання своєї частки квартири у приватну власність внаслідок приватизації. Отже, оскільки ОСОБА_3 не знав і не міг знати про існування правовстановлюючих документів, які є предметом позову, відповідно він не міг їх оскаржити, а отже позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів порівну в користь позивача. Зокрема, суд стягує підтверджені належними доказами витрати, понесені позивачем на оплату судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок та 551 гривню 20 копійок.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 178, 263-265, 273, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Змінений позов задовольнити

Визнати недійсним та скасувати в частині 1/2 (однієї другої):

-Розпорядження Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів Закарпатської області №116 від 16 листопада 1995 року про передачу в приватну власність житлової квартири №17 в будинку №195, який розташовується по вул. Павлюка (колишня Леніна) в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області в цілій частині громадянці ОСОБА_7;

- Свідоцтво про право власності на квартиру №17 в будинку №195, який розташовується по вул. Павлюка (колишня Леніна) в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, видане 27 березня 1997 року в цілій частині на ім'я ОСОБА_7;

-Договір дарування житлової квартири №17 в будинку №195, який розташовується по вул. Павлюка (колишня Леніна), в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, укладений 23 січня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №121.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину житлової квартири №17, що в будинку №195, який розташовується по вул.Павлюка, в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_8 в користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_9 397,40 гривень судового збору.

Стягнути з відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, юридична адреса: м. Рахів, вул. Миру,1 Закарпатської області в користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_10, 397,40 гривень судового збору

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: Ємчук В.Е.