АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2670/18 Справа № 206/4369/17 Головуючий у 1 й інстанції - Маштак К. С. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Петешенкової М.Ю. Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулись до суду із зазначеним позовом, який мотивували тим, що 30 листопада 2016 року позивач, на підставі договору іпотеки, Банк набув права власності на домоволодіння АДРЕСА_1. Після чого, як законний власник даного нерухомого майна, представник позивача намагався отримати доступ до даного житла, однак, перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання відповідача за вказаною вище адресою. Вимога зі сторони позивача про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку відповідачем були залишені без задоволення, а тому посилаючись на ст. 109 ЖК УРСР, ст. 319, 321 ЦК України представник позивача просив виселити відповідача з займаного приміщення за вказаною вище адресою із зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2, звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, відповідачами у позові визначила ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса ДМНО Вдовіну Л.Л.

Зустрічний позов мотивовано тим, що підставою для набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно стало рішення про державну реєстрацію прав приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л., прийнятого на підставі іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Проте, представник позивача за зустрічним позовом вважала, що це рішення прийнято всупереч чинному законодавству, а саме: здійснено під час дії мораторію, який передбачений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в порушення п. 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013, та без оцінки предмету іпотеки, що свідчить про порушення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», крім того, рішенням суду від 03.02.2014 вже було встановлено порядок звернення стягнення на спірне майно шляхом його продажу, а тому реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, з урахуванням наявного рішення чинним законодавством не передбачена. З урахуванням викладеного, представник відповідача просила рішення про державну реєстрацію прав, прийняте приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. на підставі іпотечного договору, визнати незаконним та скасувати.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне домоволодіння було придбане не за рахунок кредитних коштів, що вбачається з інформації долученої самим представником позивача за первісним позовом, оскільки на час реєстрації обтяження на вказане домоволодіння ОСОБА_2 вже мав статус власника спірного домоволодіння, та як власник такого майна передав його в іпотеку для забезпечення зобов'язань.

Обґрунтовуючи відмову у задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив з безпідставності позовних цих позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення є незаконним тому, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а оскільки відповідач втратив право власності на майно, то й втратив право користування ним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ КБ "ПриватБанк" всупереч вимогам закону, при наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулися до державного реєстратора Приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання спору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 74449679 від 30 листопада 2016 року, домоволодіння АДРЕСА_1, належне ОСОБА_2 , було предметом іпотеки за відповідним договором, укладеним 31 серпня 2007 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та власником нерухомого майна - ОСОБА_2

В подальшому, право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі іпотечного договору, в зв'язку із чим, приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. внесено запис про право власності № 17734494 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32646663 від 30 листопада 2016 року (а.с.3-4).

21 червня 2017 ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_2 направлено претензію про добровільне звільнення будинку АДРЕСА_1 з одночасним зняттям з реєстраційного обліку, що підтверджується самою вимогою, реєстром поштових відправлень - рекомендованих листів та фіскальним чеком (а.с.5-7).

На підтвердження своїх зустрічних позовних вимог представник відповідача долучила копію рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року по справі № 206/7784/13-ц, згідно змісту якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № DNDBGA00000004 від 31 серпня 2007 року у розмірі 76374,20 доларів США, звернено стягнення на предмет іпотеки, що складається з: житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Долучена копія рішення містить відмітку про те, що рішення не набрало чинності, також відсутня інформація, що копія вірна, відтиск гербової печатки (а.с.34-36).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи домоволодіння АДРЕСА_1, яке є предметом іпотеки належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 та воно було придбане не за рахунок кредитних коштів, оскільки на час реєстрації обтяження на вказане домоволодіння ОСОБА_2 вже мав статус власника спірного домоволодіння.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні.

Що стосується зустрічного позову, то судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні цих позовних вимог, оскільки рішення суду, надане представником ОСОБА_2 не засвідчено та відсутня інформація про набрання чинності вказаним рішенням, а відтак інформація зазначена у даному рішенні суду та і рішення, не може бути допустимим доказом, зазначених вище обставин, та доказів на які посилається ОСОБА_2, як на обґрунтування своїх вимог, суду апеляційної інстанції також надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

І.Ю. Ткаченко