РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Рівне

Справа № 569/15761/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/138/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Бондаренко Н.В.(суддя-доповідач), Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю: позивачки, відповідачки ОСОБА_6, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Куцоконя Ю.П. від 4 червня 2018 року, ухваленого в 14 год. 04 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 15 червня 2018року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. 2 вересня 2016 року у даному кримінальному провадженні нею, як потерпілою, подано слідчому цивільний позов.

5 вересня 2016 року ОСОБА_5, знаючи про наявність заявленого до нього цивільного позову про відшкодування шкоди завданої злочином, з метою ухилення від відшкодування такої шкоди, відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.

Вважає, укладений відповідачами договір дарування квартири фіктивним, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися та таким, що посвідчений з порушенням публічного порядку.

З наведених підстав просить визнати недійсним договір дарування від 5 вересня 2016 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 4 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ще до укладення з ОСОБА_5 договору дарування ОСОБА_6 почала проживати у АДРЕСА_3, а після укладення договору зареєструвалася у вказаній квартирі та іншого житла не має, що свідчить про реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування та, відповідно, про відсутність підстав для визнання укладеного договору дарування фіктивним.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що факт подання ОСОБА_4 позову до ОСОБА_5 у кримінальному провадженні сам по собі, без ухвалення вироку та без вирішення цивільного позову, не свідчить про виникнення у останнього перед позивачем будь-яких, у тому числі і грошових зобов'язань.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що відповідачі з дня порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_5 знали, що останнього буде засуджено та зобов'язано відшкодувати, заподіяну ним, шкоду.

Звертає увагу, що 2.09.2016 року при обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у спірній квартирі останній не заперечував щодо його обрання та не повідомляв суд, що має намір відчужити квартиру та відповідно не матиме місця виконання обраного запобіжного заходу.

Крім того, 2.09.2016 року її баба ОСОБА_7, яка також є потерпілою в кримінальному проваджені, подала до органу досудового розслідування цивільний позов до ОСОБА_5, в якому просила також накласти арешт на майно підсудного, а саме: квартиру АДРЕСА_2.

Зазначає, що в ухвалі слідчого судді від 26 жовтня 2016 року встановлено, що саме внаслідок незаконних дій слідчого щодо невжиття заходів забезпечення позову сталося відчуження спірної квартири.

Також, вважає, що судом безпідставно не було враховано правовий висновок Верховного Суду у справі №6-1873цс16, на який вона покликалась.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_8 вказує, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що на час укладення договору дарування від 5 вересня 2016 року відповідачу ОСОБА_5 було достовірно відомо про заявлений ОСОБА_4 позов у кримінальному провадженні.

Крім того, судом було вірно досліджено той факт, що про заявлений позивачем у кримінальному провадженні цивільний позов відповідачам стало відомо лише 26 листопада 2016 року, в той час як намір укласти договір дарування квартири виник задовго до цього, що підтверджується ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 8 грудня 2016 року про повернення обвинувального акту, в зв'язку з відсутністю у ньому відомостей про вручення цивільних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_9 підозрюваному та захиснику.

Вважає, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем , оскільки укладенням спірного договору дарування її права не порушено, вона ніколи не мала та не має прав на спірну квартиру, а також не є стороною оспорюваного договору.

З наведених підстав просить залишити рішення Рівненського міського суду від 4 червня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 5 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_3.

Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12.09.2016 року на підставі оспорюваного договору дарування за ОСОБА_6 5 вересня 2016 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а з метою ухилення від відшкодування шкоди, завданої злочином, у зв'язку із чим просила визнати його недійсним.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5В, уклавши з ОСОБА_6 договір дарування вчинив реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар нерухоме майно - спірну квартиру, яка на момент вчинення правочину під забороною чи арештом не перебувала, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Оформлення права власності обдарованою, її реєстрація та проживання в спірній квартирі свідчить про реальність укладеного правочину.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що майно на виконання умов договору не було передано необґрунтовані та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Покликання заявника в апеляційній скарзі про те, що оспорюваний правочин є фіктивним, з огляду на те, що ОСОБА_5, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, був обізнаний про те, що останнього буде засуджено та зобов'язано відшкодувати, заподіяну ним, шкоду є помилковими, оскільки наявність кримінального провадження, без застосування слідчим заходів забезпечення заявленого у ньому позову, відсутності обвинувального вироку і вирішення цивільного позову не є безумовною підставою для обмеження розпорядження ним своїм нерухомим майном, тобто ОСОБА_5 не був обмежений у праві розпорядитися своєю власністю на власний розсуд.

Позивач не довела своїх доводів щодо фіктивності укладеного між відповідачами договору дарування. Докази, на які вона посилається спростовуються доводами відповідачів і наданими ними доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Хибними є і покликання в скарзі на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-1873цс16 від 19.10.2016 р., оскільки він постановлений за інших встановлених судом обставин.

Також підставою недійсності укладеного відповідачами договору дарування позивачка вказує і на порушення публічного порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України).

Згідно із п. 18 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним). Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Оскільки, належних доказів порушення публічного порядку позивачкою не надано, підстав для застосування ст. 228 ЦК України до даних правовідносин не вбачається.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Окрім цього колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що норми статей 228 та 234 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним та є взаємовиключними.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків не спростовують. Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382,383,384,390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 12 грудня 2018року

Судді: Бондаренко Н.В.

Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.