Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 229/1005/16-ц

провадження № 61-6025св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року у складі судді Рагозіної С. О. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня

2016 року у складі колегії суддів: Біляєвої О. М., Жданової В. С., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, зобов'язати вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 45 211,93 грн строком до 12 травня

2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 червня 2010 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на житловий будинок і земельну ділянку загальною площею 0,1038 га шляхом їх продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якій особі - покупцеві з наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Крім того, зазначає, що на письмову вимогу іпотекодержателя відповідач та інші особи не звільнили спірний будинок.

Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило передати в управління позивачу спірний житловий будинок на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору. Зобов'язати ОСОБА_3 повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Передано в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору

від 16 травня 2006 року № KTD0GK00000261. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що є судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і такий спосіб захисту порушеного права передбачений статтею 34 Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання вивільнити будинок від будь-яких осіб, суд першої інстанції виходив з того, що не конкретизовано коло осіб, щодо яких повинно бути вирішено це питання, та за своєю суттю така вимога є виселенням, яке заборонене Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задоволено частково. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року в частині задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про передачу в управління іпотекодержателя предмета іпотеки - житлового будинку АДРЕСА_1, скасовано і у задоволенні цих вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ухвалюючи рішення про задоволення вимог про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю на підставі статті 34 Закону України «Про іпотеку», суд не врахував, що договором іпотеки, укладеним між сторонами, не передбачена можливість отримати іпотечне майно в управління. На порушення вимог цієї норми права та вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року позивач не зазначив, з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 25 червня 2010 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 17 червня 2016 року (подання уточненої позовної заяви про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя) ПАТ КБ «ПриватБанк» вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; що ОСОБА_3 чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки - житлового будинку, використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, не направляє кошти на погашення кредитної заборгованості.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що спір стосується предмета іпотеки і тому спірні правовідносини мають регулюватись спеціальними нормами Закону України «Про іпотеку», які передбачають передачу майна в управління за рішенням суду, а не за договором, як це встановлено нормами ЦК України. Крім того, вважає, що суди дійшли помилкового висновку що позовні вимоги про вивільнення від будь-яких осіб та їх майна предмета іпотеки на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки ці позовні вимоги за своєю суттю ототожнюються з виселенням, яке заборонено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Зазначає, що законом встановлено, що при передачі в управління предмета іпотеки на період до реалізації, іпотекодавець звільняє від своєї присутності, присутності інших осіб та особистого майна нерухомість, з метою надання іпотекодержателю можливості задоволення вимог за рахунок ринкового використання предмета іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 25 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 16 травня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 уклали кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 45 211,93 грн строком до 12 травня 2021 року (а. с. 6-7).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим кредитним договором сторони у справі того ж дня уклали договір іпотеки нерухомого майна - житлового будинку № 96, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-10).

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 27 квітня 2010 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 53 639,57 грн.

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 червня

2010 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачу ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 - шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якій особі - покупцеві, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу будинку

(а. с. 11-13).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 грудня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із будинку АДРЕСА_1 із зняттям із реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в м. Дружківці Донецької області.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2012 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 грудня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Апеляційним судом правильно зазначено, що позивачем не надано доказів того, що спірний будинок займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їхнє майно, не наведено передбачених законом підстав для покладання на ОСОБА_3 зобов'язання вивільнення цього будинку від цих осіб та їхнього майна, враховуючи, що існує рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання, адже застосування порядку звільнення мешканцями житлового будинку, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК України.

За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 34 Закону України «Про іпотеку» підстав для передачі в управління позивачу об'єкту іпотеки.

Верховний Суд зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для передачі в управління іпотекодержателю предмету іпотеки, судам належить встановлювати наявність передбачених статтею 34 Закону України «Про іпотеку» підстав, а також враховувати особливості конкретного об'єкту нерухомого майна, яке є предметом іпотеки (квартира, нежитлові приміщення, цілісний майновий комплекс тощо), і в залежності від того вирішувати, чи можливе використання предмету іпотеки в тих цілях, які визначені законом, а саме: з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання нерухомого майна.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик