Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/914/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04.06.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Надопта А.А.,

секретаря судового засідання Онисько С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду дитини за кордон та виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду дитини за кордон та виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24.05.2008 року по 28.12.2010 року позивачка з ОСОБА_1, перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який був зареєстрований 24.05.2008 року у виконкомі Шаланківської сільської ради Виноградівського району.

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюбне життя з відповідачем не склалося і рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.12.2010 року шлюб між сторонами було розірвано, їхній спільний син залишився проживати з позивачкою ОСОБА_1

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04.01.2011 року було вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина, а рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.09.2017 року розмір аліментів було збільшено до 800 гривень щомісячно на утримання сина, аліменти батько дитини -відповідач ОСОБА_2 не сплачує.

Позивачка ОСОБА_1, виїжджає на сезонні роботи до Угорщини, де в позивачки є багато знайомих та родичів, і позивачка хотіла би з метою відпочинку разом із сином, показати йому іншу країну, відвідати разом з сином в Угорщину, однак на прохання позивачки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 відмовляється надати позивачці дозвіл на вивіз сина ОСОБА_4, який не досяг шістнадцяти років, за кордон, а також виготовити сину проїзні документи. На даний час, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров»я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. А тому у неї виникла необхідність звернутися до суду.

В судове засіданні представник позивача ОСОБА_5 не з»явився, одна подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого позову підтримує повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, не повідомивши причин, хоча повістка йому була вручена своєчасно, а тому суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Третя особа - представник Органу опіки та піклування Виноградівської РДА в судове засідання не з»явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та одночасно надіслав Визновок органу опіки та піклування Виноградівської РДА за №03-19/1044 від 27.04.2018 року про доцільність надання дозволу на виготовлення проїздних документів для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексуУкраїни, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria SandersS.A.v.Spain).Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справиє порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з'явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Оглянувши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам по справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено з 24.05.2008 року по 28.12.2010 року позивачка з ОСОБА_1, перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який був зареєстрований 24.05.2008 року у виконкомі Шаланківської сільської ради Виноградівського району.

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюбне життя з відповідачем не склалося і рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.12.2010 року шлюб між сторонами було розірвано, їхній спільний син залишився проживати з позивачкою ОСОБА_1

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04.01.2011 року було вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина, а рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.09.2017 року розмір аліментів було збільшено до 800 гривень щомісячно на утримання сина, аліменти батько дитини -відповідач ОСОБА_2 не сплачує.

Позивачка ОСОБА_1, виїжджає на сезонні роботи до Угорщини, де в позивачки є багато знайомих та родичів, і позивачка хотіла би з метою відпочинку разом із сином, показати йому іншу країну, відвідати разом з сином в Угорщину, однак на прохання позивачки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 відмовляється надати позивачці дозвіл на вивіз сина ОСОБА_4, який не досяг шістнадцяти років, за кордон, а також виготовити сину проїзні документи.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом та повертатися в Україну гарантується.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року передбачає, що держави - учасниці поважають право дитини та їх батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвекції іншими правами.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено законодавчими та нормативними актами, основними з них є: Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № З857-ХІІ; Постанова КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України"'; Постанова КМУ від 23 квітня 2003 року № 569 "Про затвердження Порядку повернення до України позбавлених, батьківського піклування дітей, які є громадянами України"; Постанова КМУ від 26 вересня 2002 року № 1432 "Про затвердження Порядку повернення дітей-іноземців до місць їх постійного проживання"; Правила оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Так, у відповідності до п.17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року N 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти, а згідно п.18 - оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року N 57 , виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

У відповідності до п.7 Положення про проїзний документ дитини, затвердженого Указом Президента України від 7 вересня 1994 року N 503/94, документ (проїзний документ дитини) оформлюється у порядку, визначеному Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені один із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Згідно із Конвенцією про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до вимог ст.ст. 7 ,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Як вбачається із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним

На підставі наведеного, враховуючи те, що сторони спільно не проживають, батько ухиляється від виконання батьківських обов'язків, зокрема не надає матеріальної допомоги своєму сину, не цікавиться його життям та вихованням, не надає належним чином оформленої згоди на тимчасовий виїзд у супроводі матері малолітньої дитини за кордон для медичного оздоровлення та відпочинку за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів свого сина, а тому виходячи насамперед з інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення даного позову.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 280, 353, 354, 264, 280 ЦПК України, ст. ст. 141, 157 СК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканці АДРЕСА_1, Виноградівського району, Закарпатської області, дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини для тимчасового виїзду за кордон малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_2, Виноградівського району, Закарпатської області.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканці АДРЕСА_1, Виноградівського району, Закарпатської області дозвіл на виїзд за кордон в Угорщину малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, строком на 5 (п'ять) років, з моменту набрання рішенням законної сили, без згоди батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_2, Виноградівського району, Закарпатської області.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5,мешканця АДРЕСА_3 (дані про ІПН в матеріалах справи відсутні) на користь позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, мешканки АДРЕСА_4 (НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ГоловуючийА. А. Надопта