Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 309/1333/16-ц

провадження № 61-15767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Хустська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2017 року у складі судді Волощук О. Я. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Мацунича М. В., Куштана Б. П.,,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати нечинним та скасувати рішення виконавчого комітету Хустської міськради від 24 лютого 1999 року № 48 у частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,144 га на АДРЕСА_1 визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий 07 квітня 1999 року ОСОБА_5, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 24 квітня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 27 червня 1975 року ОСОБА_3 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 за яким, згідно з генеральним планом, була закріплена земельна ділянка площею 0,2254 га.

ОСОБА_3 дозволила ОСОБА_5, який є її сином, на зазначеній земельній ділянці побудувати окремий будинок і між ними самостійно були визначені межі земельних ділянок.

09 жовтня 2006 року ОСОБА_3 видано два державних акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_2 площею 0,0527 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та серії НОМЕР_3 площею 0,0806 га для ведення особистого селянського господарства. Правовстановлюючі документи були виготовлені по межі земельної ділянки, яка погоджена з ОСОБА_5

При виготовлені вказаних документів вони (ОСОБА_3 та ОСОБА_4.) дізналися, що у 1999 році ОСОБА_5 отримав на своє ім'я державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,144 га, яка включає в себе дві земельні ділянки: № 1 площею 0,009 га під житловим будинком та № 2 площею 0,135 га ---для ведення особистого підсобного господарства, на якій ОСОБА_5 побудовано будинок.

Державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_5 від 07 квітня 1999 року виготовлений на підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 24 лютого 1999 року № 48, відповідно до якого йому передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,144 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

У подальшому 24 квітня 2003 року земельну ділянку № 2 площею 0,135 га ОСОБА_5 подарував своїй дружині ОСОБА_6

Позивачі вважають, що вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю є недійсним, оскільки при передачі виконкомом Хустської міської ради у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,144 га не отримана згода всіх землекористувачів і співвласників будинку АДРЕСА_1

Крім того, межі земельної ділянки, яка за домовленістю між усіма членами родини була надана ОСОБА_5, не відповідають межам, які були встановлені в оскаржуваному державному акті. Під час його виготовлення ОСОБА_3, як власник сусідньої земельної ділянки, не погоджувала межі земельної ділянки ОСОБА_5

Посилаючись на наведене, просили позов задовольнити.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позов є необґрунтованим, належних доказів порушення прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали та у зв'язку із зверненням позивачів до суду із спливом позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Апеляційний суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

У касаційній скарзі, що надійшла у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суди не врахували, що дозволу на приватизацію ОСОБА_5 земельної ділянки жоден із співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 не надавав. Спірна земельна ділянка використовувалась сім'єю ОСОБА_3 під город і не перебувала у власності Хустської міської ради, тому ОСОБА_5 зобов'язаний був отримати нотаріально посвідчені згоди всіх співвласників житлового будинку.

Суди також не надали належної правової оцінки тому, що договір дарування земельної ділянки від 24 квітня 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не відповідає вимогам чинного на той час земельного законодавства, оскільки до нього не приєднана схема розміщення земельної ділянки з конкретними межами, конфігурацією, місцем розташування.

У серпні 2017 року Хустська міська рада, представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просять залишити без змін рішення апеляційного суду як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 309/1333/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 27 червня 1975 року ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_8 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,2254 га.

Порядок надання земель у користування визначений у главі 4, зокрема, у статті 16 ЗК України (у редакції, чинній на час придбання ОСОБА_3 будинку).

Відповідно до статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на час придбання ОСОБА_3 будинку) право землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею.

Аналогічний порядок надання земель у користування встановлений у главі 2 ЗК України 1990 року.

Документи про передачу ОСОБА_3 і ОСОБА_8 або попередньому власнику будинку на АДРЕСА_1 Закарпатської області земельної ділянки саме в такому розмірі у матеріалах справи відсутні.

Після смерті ОСОБА_8 його дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 успадкували по 1/10 частині житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно з витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 березня 2009 року співвласниками зазначеного вище будинку з 1980 року були: ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 по 1/10 частині та ОСОБА_5- 6/10 частин.

09 листопада 1998 року ОСОБА_3 надала свою згоду сину ОСОБА_5 на оформлення правовстановлюючих документів на побудований ним житловий будинок наприкінці городу з боку вулиці Мала в місті Хуст Закарпатської області, на підставі нотаріально завіреної заяви, зареєстрованої 19 листопада 1998 року за № 2-4701.

На додатку до державного акта, виданого ОСОБА_5, наявний опис погодження меж з ОСОБА_3 від 1998 року, в якому міститься підпис останньої.

Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради від 24 лютого 1999 року № 48 ОСОБА_5 надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,144 га на АДРЕСА_1 Закарпатської області для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

За договором дарування від 28 березня 2003 року ОСОБА_5 подарував своїй дружині ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку, а 24 квітня 2003 року - земельну ділянку площею 0,135 га на АДРЕСА_1 Закарпатської області.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 24 лютого 1999 року № 48 в частині передачі ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,144 га на АДРЕСА_1 Закарпатської області було прийняте виконкомом з перевищенням делегованих йому повноважень.

Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (статті 3, 17 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 3 ЗК України 1990 року передбачено, що повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено статтею 123 ЗК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про те, що на час передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5виконавчий комітет Хустської міської ради діяв у межах своїх повноважень, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України обґрунтовано відмовив позивачам і у задоволенні вимог про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_5

Встановивши, що ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку у законний спосіб та мав право розпорядження нею на власний розсуд, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування, укладеного ним на користь дружини ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду.

Власником земельних ділянок площею 0,0527 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0806 га для ведення особистого селянського господарства на вулиці Слов'янській, 25 у місті Хуст Закарпатської області ОСОБА_3 стала лише на підставі державного акта від 09 жовтня 2006 року, тобто після надання ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,144 га.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки апеляційного суду, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат