Номер провадження: 22-ц/785/5504/18
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Драганової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 квітня 2014 року по цивільній справі за позовом ПАТ „Дельта Банк" до ОСОБА_2, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення з квартири,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» звернулося до суду до ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність, припинення права власності та права користування, виселення, мотивуючи це тим, що відповідачем не виконується згідно з графіком, повернення кредиту з виплатою відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року, укладеним між АКІБ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_2 у розмірі 95196,31 доларів США. Позивач придбав у ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступиника АКІБ «УкрСиббанк») право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з ОСОБА_2 і просить в рахунок стягнення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі її у власність позивачу та визнанням за ним права власності, припинивши право власності відповідача на цю квартиру і виселивши його з вказаної квартири.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року позов задоволено частково. В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 95196,31 доларів США, що згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. =1187,84 гривень) складає 1 130 779,85 грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року, укладеним між АКІБ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_2, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру: загальною площею: 62,2 кв.м; житловою площею: 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ "Дельта банк" (, місцезнаходження: 01001, Київська обл., м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корп. Б) на підставі Іпотечного договору № б/н від 11.10.2007 року, укладеного між АКІБ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_2. Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування та розпорядження квартирою: загальною площею: 62,2 кв.м.; житловою площею: 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Виселено іпотекодавця ОСОБА_2 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.04.2018 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року- залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, звертаючи в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 95196,31 доларів США, що згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення (100дол. =1187,84 гривень) складає 1 130 779,85 грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року, укладеним між АКІБ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_2 стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру: загальною площею: 62,2 кв.м; житловою площею: 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ "Дельта банк", припиняючи право власності іпотекодавця на вказану квартиру та виселяючи його з квартири, суд першої інстанції виходив з законності та обгрутованості заявлених позовних вимог.

Проте погодитися з таким висновком районного суду не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено,що:

-11.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 85 000 дол. США, який зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 11.10.2028 року або достроково зі сплатою 10,50 % річних за користування кредитом;

- в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 11.10.2007 року було укладено договір іпотеки № б/н. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., що належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О.С. 11.10.2007 року за р. № 1725;

- на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ «УкрСиббанк»;

- 08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу;

- ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором не виконав, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого Відповідач станом на 26.06.2013 року має заборгованість - 95 196, 31 дол. США, яка складається з наступного: -79 747, 81 дол. США - заборгованість за кредитом; -15 448, 50 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- відповідачу ОСОБА_2 як позичальнику та іпотекодавцю було направлено повідомлення вих № 8955706_21.10.2013 від 21.10.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та вимога про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів та документації.

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та визнання права власності за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - квартиру загальною площею: 62,2 кв.м; житловою площею: 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, мотивуючи це тим, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. При вирішенні даної категорії справ судами слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також вчинення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Крім того, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Матеріали справи не містять окремих договорів, які б врегулювали питання позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. За таких обставин у позивача взагалі відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний ним спосіб, тобто районний суд прийняв рішення у порушення статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Судова колегія виходить з такого.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий(на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти),визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.2 вищезазначеного іпотечного договору визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 5 договору іпотеки), яке передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (а.с. 31).

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла наступного правового висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором,іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто,законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предметіпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками,може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже,сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Із урахуванням наведеного, районний суд у порушення вимог статей 328, 335, 392ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, не врахувавши при цьому, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанціїх не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність та визнання права власності.

Оскільки вимоги про зверення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, не можуть бути також задоволені і похідні від основної вимоги про припинення права власності та права користування, а також про виселення іпотекодавця з спірної квартири.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з урахуванням пропорційності задоволених вимог про стягнення майнових збитків.

Відповідно до ч.ч.1-2 та п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача;

Згідно з ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вже зазначалося, відповідач не будучи належним чином повідомленим в розумінні ст.ст. 74-76 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення заочного рішення 10 квітня 2014 року, не приймав участі у розгляді справи. Його заява про скасування заочного рішення і призначення справи в загальному порядку судом першої інстанції була залишена без задоволення.

Отже, відповідач фактично був допущений до судового розгляду лише в суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі, судові витрати, понесені відповідачем при поданні апеляційної скарги та на надання професійної правничої допомоги адвоката підлягають відшкодуванню шляхом стягнення їх з позивача.

При цьому, судова колегія виходить з того, що ПАТ «Дельта банк» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи та отримавши апеляційну скаргу відповідача, явки свого представника до апеляційного суду в судове засідання не забезпечив, розпорядившись таким чином на власний розсуд своїми процесуальними правами.

Оскільки відзиву на апеляційну скаргу в тому числі щодо судових витрат та взагалі будь-яких клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від позивача не надійшло, колегія суддів враховуючи подання відповідачем детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а. с. 175), приймаючи до уваги подання квитанції до прибуткого касового ордеру про сплату 13 000 грн. (а. с.174) та з урахуванням співмірності розміру послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони (позбавлення права власності та користування квартирою, виселення з квартири), колегія суддів вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у відповідності до розміру сплачених відповідачем грошових коштів в сумі 13 000 грн.

Також стягненню підлягає сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 5161 грн.50 коп. (а. с. 170).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність та визнання права власності, припинення права власності та права користування, виселення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 13 000 гривень та судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 5 161 грн.50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.08.2018 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова