Справа № 127/2344/18
Провадження № 22-ц/772/1611/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 рокуСправа № 127/2344/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.,

Суддів: Берегового О.Ю., Денишенко Т.О.,

секретар : Торбасюк О.І.

за участі : представника Вінницької місцевої прокуратури - Гущіної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/2344/18 за позовом ОСОБА_4 до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та Вінницького міського суду Вінницької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року, постановлену під головуванням судді Саєнко О.Б. в залі Вінницького районного суду Вінницької області о 14.21 год., дата складення повного тексту ухвали - 11.06.2018 року,

В с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_4, звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом, у якому просив суд ухвалити рішення про повернення позивачу житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2, яку раніше він займав.

Позов обгрунтований тим, що 13 липня 2006 р. прокурором Замостянського району м. Вінниця ОСОБА_5 щодо позивача за неправдивою заявою ОСОБА_6, з метою відчуження належної позивачу квартири АДРЕСА_2, було незаконно порушено кримінальну справу № 06280423 за ознаками ч.1 ст.122 КК України за нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6, яка в послідуючому була спрямована в Замостянський РВ УМВС для проведення розслідування.

Згодом, прокурором була видана ОСОБА_6 довідка - витяг з Постанови про порушення кримінальної справи, де було вказано про факт порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_7

У свою чергу, ОСОБА_6 у цивільній справі № 2-113/07 за його позовом про право на квартиру, зазначена довідка була надана, як доказ і 26 березня 2007 року, на підставі звинувачення ОСОБА_4 у кримінальному злочині, Замостянським районним судом м. Вінниця у справі № 2-113/07 було прийняте рішення про його виселення з квартири АДРЕСА_2.

05 листопада 2008 року за вказаним рішенням суду позивача було висилено з зазначеної квартири.

08 листопада 2016 постановою старшого слідчого Вінницького відділу поліції Головного управлення Національної поліції у Вінницькій області, кримінальне провадження за матеріалами кримінальної справи № 06280423, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудового розслідування під № 0002390 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, було закрите у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу злочину.

Позивач просив суд постановити рішення, яким повернути йому раніше займане ним житлове приміщення з урахуванням вказаного та з посиланням на ст.ст. 1-5,11 Закону України від 01.12.1994 року за №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

02.05.2018 року через канцелярію суду позивачем була подана заява про залучення до участі у даній цивільній справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, мотивована тим, що рішення по даній справі може торкнутися їх інтересів, оскільки предметом позову є повернення належної позивачу квартири АДРЕСА_2.

01.06.2018 через канцелярію суду представник Вінницького міського суду Вінницької області - ОСОБА_10 подала клопотання про закриття провадження у даній справі відповідно до ст. 255 ЦПК України, оскільки, на її думку, зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що предметом позову є виключно процесуальні дії судді при здійсненні правосуддя. Вважає, що позивачем обрано хибний спосіб захисту своїх прав так, як особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю; що належним відповідачем у таких спорах може бути лише Держава, а не суди (судді), які діють від імені Держави та виконують покладені на них Державою функції правосуддя.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року клопотання представника відповідача -ОСОБА_10 - задоволено. Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області, Вінницького міського суду Вінницької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - закрито.

Ще даною ухвалою суду першої інстанції відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_4 про залучення до участі у даній цивільній справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Не погодившись з даною ухвалою, ОСОБА_4 оскаржив її в апеляційному порядку, як незаконну, просив суд скасувати та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Від Вінницького міського суду Вінницької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить суд ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Як видно з позовної заяви ОСОБА_4, предметом спору є шкода, завдана незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Дійсно Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» регламентовано відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У цьому Законі говориться про підстави відшкодування шкоди; яка шкода підлягає до відшкодування, за яких обставин; хто її має відшкодовувати і у якому порядку.

За нормою ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України регламентує право на захист цивільних прав та інтересів і у її частині 1 зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 ст. 15 ЦК України говорить, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ч.1 ст. 16 ЦК України говориться про право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 ст.16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частина 3 статті 258 ЦПК України вказує на те, що розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ч.5 ст. 258 ЦПК України, у випадках передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали.

Як видно з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції закрив провадження у цій справі за нормою п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, де зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Проте, з огляду на вищевказані норми матеріального та процесуального права, зазначений висновок суду першої інстанції, є неправильним, тому провадження у справі закрите з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов'язаний з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб і з огляду на це прийняти рішення про задоволення позову чи про відмову у задоволенні позову.

Вимога позивача про відшкодування йому збитків шляхом повернення житлової квартири, не є оскарженням процесуальних дій та судових рішень, як це помилково зазначив суд у своїй ухвалі, а є правовідносинами з заподіяння та відшкодування збитків, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

З огляду на це, суду необхідно встановити обставини щодо наявності збитків, їх правової природи, чи є це збитками, які вирішуються за нормами Закону України від 01.12.1994 року за №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»; і тоді говорити про спосіб захисту та прийняття рішення про задоволення позову чи про відмову у задоволенні позову.

Щодо неналежного відповідача, то це питання вирішується у підготовчому засіданні, відповідно до нормип.4 ч.2 ст. 197 та ст.57 ЦПК України.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі; вона постановлена за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; за невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, тому в силу ст. 379 ЦПК України, дану ухвалу слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 через те, що суд вирішив провадження у справі закрити, а на даний час ухвала суду в частині закриття провадження у справі підлягає скасуванню, то вона підлягає скасуванню в цілому.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року скасувати і справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27.08.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук