Справа № 442/1126/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/1102/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 442/1126/18

Провадження № 22-ц/811/1102/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 травня 2018 року у складі судді Павлів З.С.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Fiat Ducato, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного ОСОБА_3 18 лютого 2016 року без згоди дружини та визнати недійсною реєстрацію вищевказаного автомобіля за ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу ними було придбано вищевказаний автомобіль марки Fiat Ducato, 2007 року випуску, білого кольору. Даний автомобіль було придбано ними за рахунок коштів, отриманих від продажу попереднього автомобіля Volkswagen Transporter T4, який також було придбано ними за час шлюбу, а також їхній спільних коштів. Відтак, вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. У жовтні 2017 року вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя. 01.12.2017 в судовому засіданні їй стало відомо, що автомобіль не належить відповідачеві, оскільки останній відчужив його на підставі спірного Договору ОСОБА_4. Вважає такі дії відповідачів незаконними, оскільки даний автомобіль було відчужено під час шлюбу, в період, коли вони вже не проживали разом. ОСОБА_4 прекрасно знав, що автомобіль було придбано в шлюбі, а ОСОБА_3 відчужив цей автомобіль без її згоди та без її відома, приховавши цей факт, і про даний договір вона дізналась лише 01.02.2017, оскільки автомобілем продовжує користуватись лише її чоловік, а не його батько. А тому, для захисту своїх прав змушена звертатись до суду.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного судЛьвівської області від 02 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню оскільки воно ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що укладення одним із подружжя договору, щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного , та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя , який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вважає що оскільки ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, при укладенні договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 18 жовтня 2016 року йому було відомо що ОСОБА_3 перебуває в шлюбі та відчужив автомобіль без її згоди. Окрім того про договір купівлі-продажу апелянт дізналася лише 01.12.2017 року, оскільки по сьогоднішній день автомобілем користується лише ОСОБА_3

Вважає твердження про те, що в спільному помешканні подружжя було проведено ремонтні роботи та куплено предмети побуту за кошти отримані від продажу спірного автомобіля безпідставними та необґрунтованими, оскільки рішенням суду від 11.10.2016 року встановлено факт не проживання сторін ще з жовтня 2015 року, а автомобіль відчужений в лютому 2016 року тобто після того як сторони фактично перестали проживати разом.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

11.06.2018 року цивільна справа № 442/1126/18 надійшла до Апеляційного суду Львівської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2018 року для розгляду цивільної справи № 442/1126/18 (провадження № 22-ц/783/1832/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Ванівського О.М., суддів Цяцяка Р.П., Шеремету Н.О.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ванівського О.М. від 03 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі. Після вчинення суддею-доповідачем необхідних дії для підготовки справи, передбачених ст. 365 ЦПК України, справу призначено до апеляційного розгляду, вирішено проводити такий без повідомленням учасників справи.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

18.10.2018 року цивільна справа № 442/1126/18 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018 року для розгляду цивільної справи № 442/1126/18 (провадження № 22-ц/811/1102/18) визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Струс Л.Б., суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 травня 2018 року призначено до розгляду.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2016 шлюб між ними розірвано.

Згідно результатів аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України ОСОБА_3 належав автомобіль марки Fiat Ducato, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

На підставі Договору купівлі-продажу від 18.02.2016 ОСОБА_3 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_4.

Тобто, фактично спірний автомобіль було відчужено за час перебування сторонами у шлюбі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження недобросовісності відповідачів при укладенні спірного договору, та врахувавши правову презумпцію щодо розпорядження спільним майном за згодою другого з подружжя прийшов до висновку про недоведеність позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 22 червня 2017 року.

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна подружжя та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16 .

У випадку недотримання письмової форми надання згоди на відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину), якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України в постановах від 27 січня, 8 квітня, 7, 12 та 21 жовтня 2015 року.

Окрім цього належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна (Рішення Верховного суду України від 26.03.2008 р. у справі № 6-25432св07 , від 20.08.2008 р. у справі № 6-5349св08 та від 02.10.2013 р. у справі № 6-79 цс 13 ) .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 на спростування доводів відповідача, зазначає що рішенням суду від 11.10.2016 року встановлено факт не проживання сторін ще з жовтня 2015 року, а автомобіль відчужений в лютому 2016 року тобто після того як сторони фактично перестали проживати разом.

Проте, в цей же час рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року не конкретизовано дати з якого сторони не проживають разом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праваВідповідно до ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.12.2018 року

Головуючий

Судді