Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/986/16-ц

провадження № 61-10526св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року в складі судді Хоменко О. Л. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсною третейської угоди у договорі про надання невідновлювальної кредитної лінії та у іпотечному договорі.

Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, у пункті 6.2 якого міститься застереження про передачу спору на розгляд до третейського суду. У пункті 5.2 іпотечного договору від 14 червня 2007 року, який було укладено між сторонами з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, міститься застереження про передачу спору на розгляд до третейського суду. Вважає, що положення пункту 6.2 кредитного договору та пункту 5.2 іпотечного договору не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню судом недійсними.

На підставі викладеного ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати недійсною з моменту її вчинення третейську угоду (третейське застереження), передбачене у пункті 6.2 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії; визнати недійсною з моменту її вчинення третейську угоду (третейське застереження), передбачене у пункті 5.2 іпотечного договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, укладаючи договори про надання невідновлювальної кредитної лінії та іпотечний договір, був ознайомлений з умовами цих правочинів та підписав їх. Жодних доказів, що позивач звертався до відповідача з пропозицією про внесення змін до умов договорів або щодо роз'яснення конкретних положень договорів надано суду не було. Угода про передачу справи на розгляд третейського суду є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, гарантованих Конституцією України, а відтак доводи позивача щодо порушення його прав є безпідставними.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що на час укладання кредитного та іпотечного договорів (14 червня 2007 року) Закон України «Про третейські суди» не містив заборону про розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, тому пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» не може бути застосований до правовідносин, що виникли між сторонами даного спору щодо визнання третейської угоди недійсною.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначене у кредитному та іпотечному договорах третейське застереження суперечить пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди». Укладаючи вказані вище правочини, позивач не розумів зміст третейського застереження, оскільки його зміст не було роз'яснено. На час укладення договорів існувала лише їх типова форма, укладений кредитний договір є договором приєднання.

У березні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов, позивач підписав спірні договори, погодився з їхніми умовами, тому зобов'язаний їх виконувати. Чинним законодавством не передбачено, що сторони договору повинні обов'язково зазначати в договорі про те, що регламент третейського суду є невід'ємною частиною цього договору, що такий регламент додається до договору. На час укладання кредитного та іпотечного договорів Закон України «Про третейські суди» не містив заборону про розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 14 червня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та Заікіним П. Л. укладено договір кредиту, відповідно якого останній отримав кредит у розмірі 130 900 доларів США зі сплатою 12,85 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 20 червня 2012 року.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В. М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О. А. або Білоконем Ю. М. у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту цього третейського суду.

14 червня 2007 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира № 24 на вул. Половецькій, 12/42 у м. Києві.

За змістом пункту 5.2 іпотечного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В. М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О. А. або Білоконем Ю. М. у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту цього третейського суду.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК Українизміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Оспорюване третейське застереження було укладено 14 червня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України принцип треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Ураховуючи, що третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним третейського застереження у договорі кредиту та іпотечному договорі, з підстав порушення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Не підлягає визнанню недійсним третейське застереження і у зв'язку з відсутністю у представника АКБ СР «Укрсоцбанк» повноважень на підписання вказаних угод, оскільки ОСОБА_4 на виконання вимог частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, не надав доказів відсутності повноважень на підписання третейської угоди у заступника начальника відділення Макаренко В. В. та у начальника відділення Стяпкіної Ю. Б.

На підстави викладеного суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що, укладаючи кредитний та іпотечні договори, позивач не розумів зміст третейського застереження, оскільки на момент укладення вказаних договорів до його відома були належним чином доведені всі необхідні умови цих правочинів. Договори підписано його сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення спірних угод не заявляв додаткових вимог щодо їх умов. Банк у письмовій формі надав позивачу в повному обсязі всю необхідну інформацію і сторони узгодили всі істотні умови.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк