Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 126/696/17-ц

провадження № 61-12571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року у складі судді Гуцола В. І. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 07 вересня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 11 серпня 2016 року визначено місце проживання дітей з матір'ю. Батько ОСОБА_2, маючи постійне місце роботи, матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей не надає, інші особи на його утриманні не перебувають. Крім того, на час звернення до суду позивач зазначила, що не мала можливості працювати, оскільки знаходилась у відпустці по догляду за молодшою дитиною.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на неповнолітніх дочок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 10 березня 2017 року до досягнення старшою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 640 грн судового збору на користь держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 має постійне місце роботи та постійний дохід, тому може надавати допомогу на дітей. Враховуючи, що весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дітей, покладено на позивача, з якою проживають діти, а відповідач постійної матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей не надає, наявні правові підстави для задоволення позову частково.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2017 року рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що статтею 180 СК України визначено обов'язки батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відхиляючи доводи ОСОБА_2, що він не припиняв утримувати та матеріально забезпечувати дітей з часу припинення шлюбних відносин з позивачем, апеляційний суд зазначив, що позивач вважає таку допомогу недостатньою, тому реалізувала своє законне право на присудження аліментів за рішенням суду. Можливість сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі підтверджується доказами наявними у матеріалах справи.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно залишили поза увагою те, що проживаючи окремо від дітей після розірвання шлюбу ОСОБА_2 постійно їх забезпечував матеріально, Вказував, що щомісяця надавав грошові кошти, приймав участь у вихованні.

Всупереч вимогам статті 182 СК України суди попередніх інстанцій при визначенні розміру аліментів не врахували стан здоров'я відповідача, а також те, що ОСОБА_5, з якою ОСОБА_2 з 18 лютого 2017 року перебуває у шлюбі, не працює, а також те, що, проживаючи в с. Баланівка та працюючи директором Лісничанської загальноосвітньої школи Бершадського району Вінницької області, через відсутність можливості дістатися громадським транспортом до місця роботи ОСОБА_2 має значні витрати на оплату пального для автомобіля.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що, встановлюючи аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, суди попередніх інстанцій порушили статтю 141 СК України, якою встановлено, що батьки мають рівні обов'язки по утриманню дітей.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечила проти касаційної скарги, мотивуючи тим, що всі доводи, які вказав ОСОБА_2, як на підставу невірного визначення судами попередніх інстанцій розміру аліментів, є хибними. Вказувала, що рішення судів є законними, спір у справі вирішено з урахуванням норм статей 180?182 СК України.

06 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 червня 2008 року, який розірвано відповідно до рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2016 року.

Сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Діти проживають з ОСОБА_1 та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Бершадської міської ради Вінницької області від 03 квітня 2017 року, рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 11 серпня 2016 року, яким визначено місце проживання дітей.

Згідно з довідкою управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області від 03 травня 2017 року позивач одержує одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн на місяць.

ОСОБА_1 працює педагогом-організатором в Лісничанській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Бершадського району Вінницької області з вересня 2010 року та перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 05 червня 2015 року.

ОСОБА_2 працює директором Лісничанської загальноосвітньої школи І?ІІІ ступенів Бершадського району Вінницької області, його заробітна плата за 2016 рік становила 72 379, 71 грн, що підтверджуєтсья довідкою відділу освіти Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області від 28 березня 2017 року.

Судами встановлено, що інших осіб на утриманні ОСОБА_2 не має.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визначають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

При визначенні розміру аліментних платежів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про встановлення аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, оскільки ОСОБА_2 є працездатним, отримує регулярний дохід та має можливість надавати утримання неповнолітнім дітям у частці від свого заробітку (доходу), а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, враховуючи, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2, що він після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 постійно надавав матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям. Колегія суддів ці доводи не враховує, оскільки аліменти за рішенням суду призначаються на майбутній період з моменту звернення з позовом і право на визначення аліментів за рішенням суду передбачено законом.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для зменшення розміру аліментів до 1/4 всіх видів заробітку на кожну неповнолітню дитину не заслуговують на увагу, оскільки частиною третьої статті 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, зокрема, в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1798цс16.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська