Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 547/1409/15-ц

провадження № 61-4082св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Семаль»,

відповідачі: ОСОБА_1, фермерське господарство «Журавель»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Семаль» на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2016 року у складі судді Литвина М. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Кривчун Т. О., Карнауха П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Семаль» (далі - ТОВ «Семаль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, фермерського господарства «Журавель» (далі - ФГ «Журавель») про визнання договору оренди землі поновленим, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, визнання недійсним договору оренди землі та скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2010 року було зареєстровано (укладено) договір оренди землі між ДП «Семаль», правонаступником якого є ТОВ «Семаль», та ОСОБА_1

Позивач вказував на те, що договір оренди було укладено на 5 років, строк його дії закінчувався 14 липня 2015 року, а тому товариство вирішило скористатися своїм переважним правом на поновлення договорів оренди на новий строк та 13 червня 2015 року направило власнику земельної ділянки ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на оренду та додало до нього проект додаткової угоди. На вказаний лист-повідомлення ОСОБА_1 у строки, зазначені у статті 33 Закону України «Про оренду землі», відповіді не надала.

Товариству стало відомо, що ОСОБА_1 22 липня 2015 року уклала новий договір оренди землі з ФГ «Журавель», який було зареєстровано у той же день. У зв'язку з чим товариство вважає, що його переважне право на продовження дії договору оренди землі було порушено.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати договір оренди землі, укладений між ТОВ «Семаль» та ОСОБА_1, поновленим на той самий строк та на тих самих умовах; визнати додаткову угоду до договору оренди землі про поновлення договору оренди укладеною; визнати недійсним договір оренди землі, укладений 22 липня 2015 року між ФГ «Журавель» та ОСОБА_1

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2016 року в задоволенні позову ТОВ «Семаль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не дотримався передбаченої статтею 33 Закону України «Про оренду землі» процедури та не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодившись з рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що відповідач не отримавши від ТОВ «Семаль» у встановлений законом строк, повідомлення про його намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди, мав підстави вважати, що ТОВ «Семаль» не виявило бажання поновити договір оренди, а тому договір припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

У серпні 2016 року ТОВ «Семаль» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано висновки Верховного Суду України у справах № № 6-219цс14, 6-10цс15 від 25 лютого 2015 року, № 6-3цс15, 6-4цс15 від 18 березня 2015 року, зокрема, за наявності у орендаря переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендарем на таких самих умовах, які запропоновані попереднім орендарем, є порушенням переважного права попереднього орендаря.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 594/376/17-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 05 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ДП «Семаль», правонаступником якого є ТОВ «Семаль», було укладено договір оренди землі строком на 5 років.

14 липня 2010 року договір зареєстровано в Семенівському районному відділі ПР ДДП «Центр Державного земельного кадастру» Полтавської області.

Згідно з листом, який ТОВ «Семаль» отримало 09 червня 2015 року вх. № 52 ОСОБА_1 повідомила про те, що не має наміру продовжувати договір оренди земельної ділянки з товариством.

13 червня 2015 року TOB «Семаль» на адресу ОСОБА_1 направив лист-повідомлення про намір товариства продовжити договір оренди землі на новий строк та додало до листа проект додаткової угоди до договору оренди землі, який відповідач отримав 16 липня 2015 року.

22 липня 2015 року, після закінчення строку дії договору оренди від 05 березня 2008 року, між ОСОБА_1 та ФГ «Журавель» було укладено новий договір оренди земельної ділянки, державну реєстрацію якого проведено 22 липня 2015 року.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Така правова позиція викладена, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-65цс15.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Семаль», суди обґрунтовано виходили із того, що ОСОБА_1 за місяць до закінчення строку дії спірного договору оренди повідомила товариство про своє небажання продовжувати договір оренди з товариством, а пропозицію про поновлення спірного договору отримала 16 липня 2015 року, тобто через два місці після закінчення строку договору.

Таким чином, висновок судів про те, що позивач не дотримався передбаченої частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі» процедури та не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, відповідає встановленим у справі обставинам, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають закону, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень касаційного суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Семаль» залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило