АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1034/18 Справа № 203/1154/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради», третя особа - ОСОБА_3 - про визнання незаконними дій, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_4 посилається на те, що її сестра - ОСОБА_3 незаконно, без наявності відповідного рішення органу опіки та піклування та з врахуванням скасування судом рішення про визнання позивачки недієздатною, - помістила її до Володимирського психоневрологічного інтернату, де вона є підопічною до теперішнього часу. На її звернення до керівництва інтернату з проханням відрахувати з поверненням її додому в м.Тернівка, де їй на праві власності належить 7/12 частин приватного будинку - їй відмовлено. З огляду на те, що вона є дієздатною, вільною людиною з гарантованими Конституцією України правами, позивачка просить суд визнати поміщення її до інтернату та утримання в ньому з 2012р. до 22.12.2016 року та з 22.12.2016 року по 10.02.2017р. та відмову у відрахуванні її з обліку в інтернаті незаконними та зобовязати установу відрахувати з інтернату.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що поміщення позивачки до психоневрологічного інтернату було проведено з дотриманням діючого законодавства; вирішення питання відрахування з інтернату можливо після проведення судово-психіатричної експертизи щодо визначення психічного стану останньої на теперішній час; крім того, врахував, що позивачці встановлена І групи інвалідності безстроково, мається потреба в сторонньому догляді при відсутності заяв осіб, які такий догляд зобовязуються здійснювати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на неврахування судом того, що її поміщення та утримання в Володимирському психоневрологічному інтернаті відбувається без рішення органу опіки та піклування, особисто вона заяву не подавала, а сестра помістила її в інтернат, скориставшись її -безпорадним станом після смерті матері та як інваліда з порушенням функцій опорно-рухового апарату; висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Апеляційний суд, вивчивши усі доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути скасованим з прийняттям рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що в 1978 році у віці 16 років внаслідок ДТП ОСОБА_2 отримала тяжку черепно-мозкову травму. Згідно довідки МСЕК Д-70 №729230 від 31.03.1981 року їй встановлено І групу інвалідності з дитинства безстроково з потребою у сторонньому догляді. В зв*язку з травмою позивачка перебувала на Д-обліку та знаходилась на лікуванні у лікаря невропатолога та психіатра.

На підставі судово-психіатричної експертизи від 05.04.2012 року, якою встановлено, що ОСОБА_2 внаслідок важкої травми головного мозку за своїм психічним станом на теперішній час не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, - Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною та призначено опікуном останньої її сестру ОСОБА_3. 04.05.2012 року лікарсько-консультативною комісією КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР надано висновок, яким рекомендовано подальше перебування в будинку-інтернаті для психохроніків.

На підставі заявки опікуна ОСОБА_2 ОСОБА_3 від 15.05.2012 року про прийняття до інтернатної установи, Управлінням праці та соціального захисту населення в м.Тернівка направлено пакет документів до Департаменту соціального захисту населення для оформлення в будинок інвалідів для психічно хворих на постійне місце проживання; Головним управлінням праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації видано путівку №888 від 11.07.2012 року про направлення ОСОБА_2 на державне забезпечення до Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської області.

З 17.07.2012 року ОСОБА_2 проживала та зареєстрована в інтернаті до даного часу. На підставі її заяви та її представника ОСОБА_5 від 10.02.2017 року позивачці надано відпустку на термін з 11.02.2017. по 11.03.2017 р. з проживанням у ОСОБА_5, у якої вона продовжує проживати, до інтернату не повернулась..

Висновок суду 1-ї інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним її поміщення та утримання в інтернаті, є безпідставними, оскільки, як вважав суд, її направлення до інтернатної установи було здійснено у відповідності до п.3.3 Типового положення про психоневрологічний інтернат, що діяло на той час, - не можна визнати вірним, оскільки він ґрунтується на неповно з*ясованих та врахованих обставинах справи, доказах та вимогах закону.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про психіатричну допомогу» підставою для поміщення особи, яка страждає на психічний розлад, до психоневрологічного закладу для соціального захисту є особиста заява особи та висновок лікарської комісії за участю

лікаря-психіатра; для особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - заява батьків або іншого законного представника та рішення органу опіки та піклування, прийняте на підставі висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра. Висновок повинен містити відомості про наявність у особи психічного розладу та необхідність утримання її в психоневрологічному закладі для соціального захисту.

Встановлено що Рішення органу опіки та піклування щодо поміщення Аверянової М.П. до психоневрологічного інтернату не приймалось, що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Тернівської міської ради від 12 травня 2017 року.

Однак райсудом дана обставина не з*ясовувалась та наведена відповідь як доказ у порушення вимог закону до уваги не була прийнята.

Висновок лікарсько-консультативної комісії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична комісія ДОР» №1469 від 04 травня 2012 року, на яку посилався райсуд,- носить рекомендаційний характер, оскільки не містить вказівки на обов*язковість чи необхідність утримання Аверянової М.П. в психоневрологічному закладі для соціального захисту, а рекомендує таке поміщення , що не може трактуватись як необхідність такого поміщення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року, яким позивачка була визнана недієздатною з призначенням її опікуном ОСОБА_3, Апеляційним судом Дніпропетровської області від 22.12.2016р. визнане незаконним та скасоване з відмовою ОСОБА_3 у задоволенні її заяви про визнання Аверянової М.П. недієздатною та визнання ОСОБА_3 опікуном, а тому такі документи, як заява опікуна про прийняття до інтернату та рішення суду про недієздатність позивачки на даний час не можуть бути підставою для утримання її в інтернаті. Такою підставою може бути тільки її особиста заява як заява особи, що виявила бажання проживати в інтернаті. Проте, такої заяви позивачка до інтернату не подавала і, навпаки, вимагає відрахування її з даної установи.

Аверянова М.П. під час розгляду справи пояснювала, що поки була жива її матір, вона піклувалась про позивачку і протягом цього часу її не визнавали недієздатною, в довідці №1905 від 13.11.2009 року, на яку посилався суд, в графі «діагноз» жодного психічного захворювання не вказано. Однак в результаті смерті матері позивачка пережила сильне потрясіння, сестра до неї почала ставитись з неприязню, після смерті матері, скориставшись її безпорадним станом, помістила в психоневрологічний інтернат. Позивачка пояснювала, що їй як дієздатній особі, важко в інтернаті, оскільки в більшості там знаходяться психічно хворі люди, які не усвідомлюють значення своїх дій. З інтернату без нагляду її не відпускали, іноді на дві години декілька разів на місяць під наглядом вона їздила до церкви, при чому, будь-якого відповідного пристосування їй як інваліду з порушенням функцій опорно-рухового апарату здійснено не було.

Та обставина, що протягом 2013-2016 років позивачці забезпечувалось проведення поглиблених комплексних медичних оглядів, у т.ч., за участю лікаря-невропатолога та психіатра, перебування її на стаціонарному лікуванні КЗ «Дніпропетровська психіатрична лікарня» ДОР в період з 21.10.2014 року по 26.11.2014 року, якими підтверджено діагноз органічного захворювання головного мозку внаслідок травми головного мозку, соціальної недостатності внаслідок порушення життєдіяльності по категоріям: навчання, пересування, трудова діяльність, - не є свідченням її недієздатності, а свідчить лише про дотримання медичними працівниками встановлених законом вимог щодо необхідності проведення медичних заходів для лікування та профілактики особи, яка отримала тяжку черепно-мозкову травму та згідно довідки МСЕК Д-70 №729230 від 31.03.1981 року є інвалідом І групи. Між тим, вбачається, що при проведенні зазначених річних оглядів питання щодо необхідності подальшого утримання позивачки в психоневрологічному закладі не вирішувалося, що є порушенням абз. 4 ст. 23 ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Крім наведеного, підтвердженням дієздатності позивачки є наступні обставини.

У даний час в провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області знову перебуває заява сестри позивачки - ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, в рамках якої за клопотанням самої ОСОБА_4 судом призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану останньої.

Згідно дослідницької частини даної експертизи (витребуваної апеляційним судом за клопотанням позивачки) щодо психічного стану позивачки «під час бесіди спокійна, активна, ввічлива, зі збереженим почуттям дистанції. Пересувається за допомогою візка під час ходи. На запитання відповідає по суті, орієнтована всебічно правильно, розуміє своє юридичне становище. Мова послідовна, у сповільненому темпі з гарним словниковим запасом, правильною, розгорнутою будовою фраз, у висловлюванні своїх думок не утруднюється. Вважає, що вона цілком психічно здорова людина, у здоровому глузді. Адекватна власним висловлюванням, співрозмовнику, зі збереженням почуття гумору. Іноді виявляє роздратування, коли згадує як рідна старша сестра помістила її в інтернат для психохроніків, наводить логічні обґрунтування своїх негативних стосунків із сестрою. Впевнена, що може існувати та забезпечувати себе цілком самостійно, свій побут, матеріальні потреби. Перебуваючи у відділенні, у поведінці була впорядкованою, охайною, у побуті, в межах відділення себе повністю забезпечувала, у спілкуванні була адекватною, спокійною, займалась фізичними вправами, охоче спілкувалася. У її поведінці та висловлюваннях ознак психотичної продуктивної симптоматики не виявлялось».

Під час психологічного дослідження «аналіз особистісних властивостей підекспертної за результатами обстеження (спрямована бесіда, спостереження, аналіз біографічних даних, діагностичне опитування) дозволяє визначити наступні характерологічні риси: активність, екстравертованість, комунікабельність, ввічливість у контактах. Стосовно ситуації, яка склалася, постійно підкреслює погані стосунки зі старшою сестрою ОСОБА_3, постійно повертається до даної теми. Пояснює своє поміщення до інтернату саме погіршенням стосунків з сестрою Будь-яких власних психічних або емоційних проблем у себе на період кінця 2011року не визначає. Пояснює, що в цей період у мами значно погіршилось здоров*я, а у січні 2012р. мама померла, що могло вплинути на її психічний стан, привести до депресії, інших суттєвих причин для суїцидальних спроб у 2011році пояснити не може, окрім своєї неповноцінності.

Кінцевими висновками зазначеної експертизи визначено наступне: «на підставі аналізу наданої медичної документації, виявлені психіатрами у ОСОБА_4 психічні розлади в 2011-2012роках позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а в 2014році істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

З огляду на все наведене є очевидними висновки, що уже з 2013року підстав вважати позивачку недієздатною не малось. Її психічний розлад у 2011-2012роках, що призвів до визнання її недієздатною, мав тимчасовий характер, був викликаний реакцією на хворобу, а потім смерть її матері та неприязненими стосунками з боку сестри ОСОБА_3. У випадку з ОСОБА_4 вона могла бути поміщена, як і інші психічно хворі особи, для лікування до відповідного лікувального закладу на необхідний для цього час, однак, саме за бажанням та ініціативою її сестри позивачка була визнана недієздатною та поміщена до Володимирського психоневрологічного інтернату, в той час як обов*язкової необхідності в цьому не малось, рішення органом опіки та піклування про таке поміщення не приймалось, що встановлено судом та про що наведено вище.

Підтвердженням факту неприязнених відносин з боку сестри позивачки є, крім іншого, наявний у справі доказ-лист комунального закладу «Володимирський психоневрологічний інтернат» на ім.*я ОСОБА_3 як опікуна, яким інтернат сповіщає її про прохання сестри ОСОБА_4. забрати її з інтернату у відпустку або зовсім забрати для проживання додому у м.Тернівка та просить розглянути це питання.

На таке звернення ОСОБА_3 надала відповідь, що за законом вона не зобов*язана брати сестру у відпустку ( а с .125).

Суто негативне ставлення ОСОБА_3 до ОСОБА_4 спостерігалось і під час перегляду даної справи в апеляційному суді.

Відповідно до п.3.3 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 року № 549, яке діяло на час поміщення позивачки до інтернату, - приймання до інтернату здійснюється за путівкою, виданою відповідно головними управліннями праці та соціального захисту населення обласних держадміністрацій, на підставі: заяви особи, яка виявила бажання проживати в інтернаті, або її опікуна (піклувальника) про приймання до інтернатної установи; паспорта або іншого документа, що засвідчує особу; медичної карти; довідки про розмір призначеної пенсії; довідки про склад сім'ї за встановленою формою; висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра про можливість перебування у психоневрологічному інтернаті; копії судового рішення про недієздатність.

Не дивлячись на формальне додержання вимог даного положення під час поміщення позивачки до інтернатної установи, - з огляду на дійсно встановлені обставини справи, - по суті воно відбулося незаконно, без відповідних висновків про обов*язковість такого поміщення саме до психоневрологічного закладу та в результаті прямї зацікавленості в цьому ОСОБА_3, у порушення конституційних прав особи.

Так, положеннями статей 21, 23, 24, 29, 32, 33 Конституція України закріплені права людини, зокрема, право на вільний розвиток своєї особистості, рівність прав і свобод громадян, в тому числі, право кожної людини на свободу та особисту недоторканість, рівність їх перед законом, право на свободу пересування, свободу вибору місця проживання, право на сімю.

Поміщенням та утриманням дієздатної з 2013року Аверянової М.П. в інтернатній установі порушуються наведені вище її конституційні права.

Частиною 2 ст.24 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що підставою для виписки особи з психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання є: особиста заява особи за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість особи задовольняти свої основні життєві потреби; рішення суду про незаконне поміщення особи до психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання.

Пунктом 28 нового Типового положення про психоневрологічний інтернат, встановлено, що відрахування підопічного з інтернату здійснюється у тижневий строк у разі: подання письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника із зобовязанням здійснення необхідного догляду; подання письмової заяви родичів про можливість утримувати підопічного і забезпечувати догляд за ним, письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена; закінчення строку перебування в інтернаті; переведення до іншого інтернату; неповернення без поважних причин та без погодження з адміністрацією інтернату з поїздки до родичів (опікуна або піклувальника) після закінчення шестимісячного строку (після зясування причин неповернення); наявності відповідного рішення суду.

Виходячи із вимог наведених нормативних актів та враховуючи встановлені обставини, згідно яких позивачка є дієздатною, адекватною особою, спроможною пересуватись за допомогою візка під час ходи, забезпеченою власним житлом, такою, якій не призначено опікуна, а тому у відповідності до вимог закону особисто надала заяву про відрахування з інтернату, - висновки районного суду про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2П, про відсутність підстав вважати, що заява позивачки про відрахування з інтернату зроблена нею за її усвідомленою згодою та що таке відрахування буде відповідати інтересам останньої і забезпечить можливість її перебування в належних соціально-побутових умовах за відсутності заяв від осіб, які такий догляд зобовязуються здійснювати на теперішній час та за відсутності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість позивачки задовольняти свої основні життєві потреби, - є такими, що протирічать дійсно встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доказові матеріали про фізичний та психічний стан позивачки свідчать про незаконність утримання її саме в психоневрологічному закладі.

У разі наявної у неї потреби в утримуванні її та забезпеченні догляду за нею, - вона здатна вирішувати питання щодо поміщення її у інші відповідні заклади, не психоневрологічного уклону.

Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічно хворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року).

Наведені обставини районний суд не врахував, зробив висновки, які не відповідають фактично встановленим обставинам справи та суті спору, а тому рішення на підставі правил ст.376ч.1 пп.1,3,4 ЦПКУ підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу та позов Аверянової М.П. задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року скасувати.

Визнати неправомірним поміщення та утримання ОСОБА_2 в Комунальному закладі «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 року.

Визнати відмову щодо відрахування ОСОБА_2 з обліку Комунального закладу «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» неправомірною та зобовязати Комунальний заклад «Володимирський психоневрологічний інтернат Дніпропетровської обласної ради» відрахувати ОСОБА_2 із інтернату.

Постанова чинна з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 22 травня 2018 року.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_6