Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/21338/14-ц

провадження № 61- 832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ружичанська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області,

представник відповідачів - адвокат ОСОБА_8,

третя особа - управління Держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року у складі судді Салоїд Н. М. та на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2017 року у складі суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ружичанська сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, третя особа - управління Держгеокадастру у Хмельницькому районіпро визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, державного акта на право власності на земельну ділянку, рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок, свідоцтва про право власності на будинок, договорів дарування та купівлі-продажу будинку, виключення з реєстру запису про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що його матері ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на землю від 22 липня 1999 року належала земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року матір померла, а він як єдиний спадкоємець оформив право на спадщину - житловий будинок. В подальшому він дізнався, що у вересні 2000 року Ружичанська сільська рада видала ОСОБА_6 державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0, 405 га, з яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку, яка належала його матері, та 0,155 га для ведення підсобного господарства, розташовану по АДРЕСА_2. У 2009 році ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0, 405 га, після чого остання 04 лютого 2010 року отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, а 24 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу продала вказану земельну ділянку ОСОБА_7

ОСОБА_4, посилаючись на те, що оскільки рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2013 року державний акт на право власності, виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,405 га, визнано недійсним, а земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_3, вибула з володіння його матері незаконно та не з її волі, а також що він як спадкоємець має право витребувати належну його матері земельну ділянку з чужого незаконного володіння добросовісного набувача, просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_4 (кадастровий номер НОМЕР_1), в іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь позивача 243,06 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач як спадкоємець власника земельної ділянки, яка вибула з його володіння поза волею власника, має право витребувати зазначену земельну ділянку від добросовісного набувача. Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не порушують права позивача.

Справа розглядалась неодноразово в апеляційному та касаційному порядку.

Останнім рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним виданий Ружичанською сільською радою Хмельницького району Хмельницької області на ім'я ОСОБА_5 державний акт від 04 лютого 2010 року про право власності на земельну ділянку площею 0, 25 га, розташовану по АДРЕСА_3, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Витребувано з володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку в межах, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого 22 липня 1999 року Ружичанською сільською радою на ім'я ОСОБА_9 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач як спадкоємець власника земельної ділянки, яка вибула з його володіння поза волею власника, має право витребувати зазначену земельну ділянку від добросовісного набувача в межах, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого його матері. Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не порушують права позивача.

У грудні 2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року та на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2017 року, в якій просять їх скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції встановивши, що земельна ділянка ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не є тотожними земельними ділянками, та не врахувавши, що позовні вимоги щодо визнання державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_7, не заявлялись позивачем, визнав цей державний акт недійсним в порушення норм процесуального права, оскільки вийшов за межі позовних вимог. В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі та витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зазначену справу.

13 березня 2018 року зазначена справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

02 квітня 2018 року від ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які мотивовані тим, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Протиправні дії ОСОБА_10 призвели до порушення його прав як спадкоємця після смерті матері, внаслідок чого він позбавлений можливості зареєструвати належну йому земельну ділянку та присвоїти їй кадастровий номер у зв'язку із внесенням до Державного земельного кадастру України недостовірних відомостей про земельну ділянку площею 0, 25 га і площею 0, 155 га, розташованих по АДРЕСА_2.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року вказана справа призначена до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку від 04 лютого 2010 року, виданого ОСОБА_5 та витребування з володіння ОСОБА_7 земельної ділянки. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (будинок 1), 1922 року забудови, розташованого по АДРЕСА_5, був ОСОБА_11За вказаним будинком була закріплена земельна ділянка площею 0,405 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,155 га - для ведення особистого підсобного господарства.

У 1960 році на вказаній земельній ділянці ОСОБА_11 побудував ще один житловий будинок (далі - будинок 2) та 17 серпня 1973 року подарував його своїй дочці ОСОБА_9

06 липня 1982 року ОСОБА_11 склав заповіт, згідно якого заповів усе своє майно своїм онукам ОСОБА_12 і ОСОБА_4 в рівних частках.

Після смерті ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 року його онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_12 успадкували в рівних частках будинок 1, отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У 1994 році на земельній ділянці по АДРЕСА_6 ОСОБА_6 (син ОСОБА_11.) побудував житловий будинок (будинок 3), а в червні 1995 року отримав на нього свідоцтво про право власності.

14 вересня 2000 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянкуплощею 0,405 га, з яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку, а 0,155 га - для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по АДРЕСА_1

05 жовтня 2009 року ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_5 будинок 3 таземельні ділянки площею 0,25 га та 0,155 га. 04 лютого 2010 року ОСОБА_5 отримала державні акти на право власності на вказані земельні ділянки.

У 2012 році ОСОБА_5 уклала зі ОСОБА_7 договори купівлі-продажу будинку 3 та земельних ділянок площею 0,25 га та 0,155 га, розташованих по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_9, в інтересах якої діяв ОСОБА_4, визнано недійсним державний акт від 14 вересня 2000 року на право власності на земельну ділянку площею 0,405 гана ім'я ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла. Її єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину в установленому законом порядку, є ОСОБА_4, який 18 березня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок 2.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_13 в частині витребування земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 із володіння ОСОБА_7, виходячи з того, що позивач має право як спадкоємець власника спірної земельної ділянки на витребування її із чужого незаконного володіння у добросовісного набувача, оскільки зазначена земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та ухвалюючи нове рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач як спадкоємець власника земельної ділянки, яка вибула поза волею власника з його володіння, має право витребувати зазначену земельну ділянку від добросовісного набувача в межах, визначених актом на право власності на земельну ділянку.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на невстановлених обставинах, що мають значення для вирішення спору, та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що на земельній ділянці площею 0, 405 га за адресою: АДРЕСА_7 розташовані три житлові будинки (1, 2, 3), право власності на кожний з яких належить різним власникам: будинок 1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_12 в рівних частках; будинок 2 - ОСОБА_4; будинок 3 - ОСОБА_7

Земельна ділянка площею 0,405 га, на якій розташовані зазначені три житлових будинки, складається з двох земельних ділянок - 0, 25 га і 0, 155 га, обидві з яких розташовані по АДРЕСА_3.

ОСОБА_9 набула право власності на земельну ділянку 0, 25 га на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 22 липня 1999 року, і ОСОБА_4 як спадкоємець її майна має право на її спадкування. Оскільки вказана земельна ділянка була відчужена на підставі визнаного недійсним акту приватизації, позивач має право на її витребування від останнього набувача ОСОБА_7 відповідно до статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Вирішуючи питання про витребування з володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки в межах, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого 22 липня 1999 року Ружичанською сільською радою на ім'я ОСОБА_9, апеляційний суд не зазначив площу земельної ділянки, яка витребовується, не звернув увагу на існуючі суперечності та не усунув їх, а саме на те, що відповідно до планів до державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих ОСОБА_9 та ОСОБА_5 і в подальшому ОСОБА_7, їхні земельні ділянки мають однакову площу, проте різну конфігурацію, інші лінійні проміри, різну довжину та ширину. Крім того, вказані земельні ділянки не є тотожними, що підтверджується протоколом перевірки файлу обміну даними результатів землевпорядних робіт у електронному вигляді (обмінного файлу) від 15 листопада 2010 року, яким встановлено часткове накладення земельної ділянки ОСОБА_9 на обидві земельні ділянки ОСОБА_5 та на земельну ділянку, що витребовується у ОСОБА_7, та на іншу її земельну ділянку площею 0,155 га.

Враховуючи, що власниками будинків 1, 2, 3, розташованих за адресою: АДРЕСА_7, є різні власники, суд першої інстанції, з висновком якого передчасно погодився й суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, не встановив та не з'ясував, на якій саме земельній ділянці 0,25 га чи 0, 155 га розташований кожний із будинків та чи визначені в натурі межі земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, зокрема і будинок 2, який успадкував ОСОБА_4, і частина будинку 1, власником яких є позивач.

Враховуючи, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,405 га, виданий ОСОБА_6, визнано недійсним, суд не з'ясував правовий режим земельної ділянки, на якій розташовані будинки 1, 2, 3, та чи звертався ОСОБА_4 до нотаріальної контори для оформлення в порядку спадкування спірної земельної ділянки, не дослідив та не встановив наявність чи відсутність доказів, що мають значення при вирішенні спору.

Порушення судом норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Враховуючи, що встановлені судом фактичні обставини справи суперечать та не підтверджені належними та допустимими доказами, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 є передчасним.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку від 04 лютого 2010 року, виданого ОСОБА_5 та витребування з володіння ОСОБА_7 земельної ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. І. Крат

В.П. Курило