АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/438/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

За участю секретаря Романюк Х.Ю.

та сторін представника позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №1915/19407/2012 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року (суддя Ромазан В.В.), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування ,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, третя особа Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він часто хворіє, потребує сторонньої допомоги, у зв'язку з чим під умовою, що відповідачка бере на себе зобов'язання утримувати його до смерті, 28 березня 2009 року уклав із нею договір дарування 1/2 (однієї другої) частки однокімнатної квартири №АДРЕСА_1, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Позивач зазначав, що помилився щодо правових наслідків договору, що має істотне значення, та є підставою для визнання правочину недійсним.

Дана справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири №АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №109.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 214 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зокрема, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не дослідження усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позивач вчинив оспорюваний правочин свідомо, усвідомлюючи про його правові наслідки, був ознайомлений зі змістом правочину, а тому підстав вважати, що спірний правочин був укладений внаслідок помилки немає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 не погоджується та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалене судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідача не заслуговують до уваги, оскільки не підтверджують належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, з викладених в ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на мотиви викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників цивільного процесу дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 28 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування 1/2 частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за №109.

Згідно умов даного договору, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/2 частку однокімнатної квартири №34 в будинку №14, що по вул. Б.Хмельницького в м. Тернополі, що належала йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого бюро приватизації житла Тернопільського відділу залізниці та Свідоцтва про право на спадщину за законом.

На підставі вказаного договору, відповідач ОСОБА_3 отримала ОСОБА_2 про державну реєстрацію права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири №АДРЕСА_2 за №31903008, виданий ТзОВ Міське бюро технічної інвентаризації 03 листопада 2011 року.

Як вбачається із довідки Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд №2 за №91 від 09 серпня 2011 року ОСОБА_1 прописаний і проживає в в ІНФОРМАЦІЯ_1, буд.14 .

Згідно виписки №1219 із стаціонарної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, виданої державним закладом Відділкова клінічна лікарня станції Тернопіль ДТТО Львівська залізниця від 30 червня 2011 року ОСОБА_1 хворіє на дисциркуляторну енцефалопатію І ступеня з цефалічним синдромом, неврологічною мікросимптоматикою на ґрунті церебрального атеросклерозу та гіпертонічної хвороби. Остеохондрозом хребта, хронічним в/г люмбалгією з помірним больовим синдромом ст. нестійкої ремісії.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач вчинив оспорюваний правочин внаслідок помилки, через неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору дарування, замість договору довічного утримання

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідачем, що після укладання договору дарування позивач залишився проживати у квартирі, оскільки це є його єдине житло, відповідач у подарованій квартирі не проживала, позивач продовжував сплачувати житлово-комунальні послуги.

Позивач є особою похилого віку, проживає у квартирі сам, згідно виписок медичних карток має ряд захворювань, зокрема дисциркуляторну енцефалопатію І ступеня з цефалічним синдромом, неврологічною мікросимптоматикою на ґрунті церебрального атеросклерозу та гіпертонічної хвороби. Остеохондрозом хребта, хронічним в/г люмбалгією з помірним больовим синдромом ст. нестійкої ремісії. Вказані обставини, свідчить про потребу позивача у сторонній допомозі.

Таким чином, судом першої інстанції всебічно з'ясовано обставини справи та встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: позивач потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірне житло є єдиним у позивача, який є особою похилого віку, фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній однокімнатній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою у цілому в тому ж самому порядку.

Обставини на які посилався позивач є доведеними, а тому суд першої інстанції правомірно виходив щодо наявності підстав для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що укладаючи договір дарування однокімнатної квартири, позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правої природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалася здійснювати постійний догляд та утримання позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечувала, що на протязі останніх років до укладання договору дарування та і після його укладання здійснювала сторонній догляд за ОСОБА_1, надавала йому матеріальну допомогу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ініціатором договору був сам позивач не дає підстав вважати, що він мав намір подарувати однокімнатну квартиру. Окрім того, спірна однокімнатна квартира є єдиним житлом позивача, а ОСОБА_3 забезпечена житлом, про що в судовому засідання не заперечувала.

Окрім того, не заслуговують до уваги доводи апелянта про те, що позивач пропустив строк позовної давності за захистом порушеного права, оскільки договір дарування 1/2 частини спірної квартири оспорюється з часу його укладання, по спору якого неодноразово ухвалювалися судові рішення, окрім того в суді першої інстанції відповідачем не заявлялися вимоги щодо застосування строку позовної давності у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги на які посилався апелянт, були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків суду не спростовують .

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту даної постанови.

День складання повного тексту постанови 21 травня 2018 року.

Головуючий: Б.І.Сташків

Судді: Т.С.Парандюк

ОСОБА_6