ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7292/18
провадження № 2/753/5008/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2018 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, зазначена третя особа - Уманський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та відповідач - ОСОБА_3,

Встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з вказаним позовом щодо арешту, накладеного згідно з постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №27877287 - щодо виконання виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_3 (боржника) заборгованості за кредитним договором на користь стягувача, яким фактично - згідно з обгрунтуванням позову на даний час є саме ОСОБА_2 (після відступлення відповідного права вимоги).

Проте, нормами ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, ЦПК України імперативно регламентує, що ОСОБА_2 має право звернутися до суду з відповідною скаргою щодо захисту своїх прав в порядку, безпосередньо регламентованому ст.ст.447-453 ЦПК України і вказане право ОСОБА_2 в установленому законом порядку не реалізоване.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Враховуючи викладене, вважаю, що відсутні правові підстави для розгляду вказаного звернення в порядку позовного провадження цивільного судочинства, який помилково обраний заявником.

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п.1) ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного,

Керуючись ст.186 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу до суду апеляційної інстанції може бути подана протягом 15 днів.

Суддя: