Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 752/12288/16-ц

провадження № 61-14654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у складі судді Хоменко О. Л. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Шахової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, у якому просив визнати договір дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2015 року ОСОБА_4 уклала із ОСОБА_6 договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1.

Вважає, що такий договір дарування вчинено ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Також зазначав, що спірна квартира належала йому та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності - по ? частині кожному.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року визнано укладену між ним та ОСОБА_4 мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_4 набувала право власності на ? частину квартири, що належала йому на праві власності, і зобов'язалась у строк з 19 червня 2015 року по 12 вересня 2015 року сплатити йому грошову компенсацію в сумі 40 000,00 дол. США за його частку квартири.

Свої зобов'язання за мировою угодою ОСОБА_4 не виконала. При цьому 26 вересня 2015 року, діючи під загрозою втратити житло в рахунок погашення боргу, з метою приховати квартиру від можливого звернення стягнення на неї в порядку виконавчого провадження, уклала з відповідачем ОСОБА_6 договір дарування ? частини квартири на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки не мала роботи, джерела доходів та іншого житла, крім цієї частини квартири, і за відсутності боргу перед ним договір дарування не було б вчинено взагалі.

Також зазначає, що ОСОБА_6 не потребувала житла, оскільки проживала за іншою адресою та мала на праві власності житловий будинок.

Такий договір порушує його майнові права, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що для визнання правочину недійсним, який вчинено під впливом тяжкої обставини, необхідна обов'язкова наявність двох умов: впливу тяжкої обставини та вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, що позивачем доведено не було.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного договору дарування, а тому не має права вимоги щодо визнання такого договору недійсним з тих підстав, що його укладено на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин та що він не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 Із цих підстав до суду може звернутися виключно дарувальник ОСОБА_4, яка договір не оспорює.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким вирішити спір по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що у разі відсутності підстав для застосування положень статті 233 ЦК України, суду слід було застосувати статтю 234 ЦК України, яка передбачає наслідки визнання договору фіктивним. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена також іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. У разі встановлення нікчемності договору дарування або визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності, його вимоги щодо виконання мирової угоди будуть задоволені за рахунок майна, яке буде повернуто у власність ОСОБА_4

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 березня 2018 року справу № 752/12288/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що 26 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1.

Станом на 26 вересня 2015 року ОСОБА_4 мала перед ОСОБА_3 невиконані зобов'язання за мировою угодою, визнаною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, щодо виплати позивачу грошової компенсації за належну йому ? частину квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на недійсність договору дарування, позивач вважав, що він укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

В абзаці першому частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_3 не довів порушення його прав внаслідок укладення відповідачами договору дарування, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, суд правильно зазначив, що ? частина спірної квартири, яка була передана позивачем ОСОБА_4 на підставі мирової угоди, нею не відчужена та перебуває у її власності. Оспорюваний правочин укладено щодо іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Доводи касаційної скарги про неналежне виконання ОСОБА_4 грошового зобов'язання за мировою угодою колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору є визнання договору дарування недійсним.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат