АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року

м. Харків

справа № 645/3740/16

провадження № 22-ц/790/892/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністюза апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року (в складі судді Сілантьєвої Е.Є.),

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просили визнати право власності на 1/2 частину будинку за адресою АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах, зобов'язати відповідача відшкодувати позивачам суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 належить їм на праві власності в рівних частках, інша 1/2 частина будинку належала на праві власності ОСОБА_5 В 2005 році ОСОБА_5 помер. З 2005 року після смерті ОСОБА_5 за прийняттям спадщини ніхто не звертався, рішення про визнання спадщини відумерлою судом не приймалось. Позивачі вказують, що рідна сестра померлого ОСОБА_5, яка проживала у Російській Федерації ОСОБА_4 була проінформована про смерть свого брата та відмовилась від прийняття спадщини, написавши позивачам відповідного листа, з листа ХМР їм стало відомо, що є інший власник майна, проте хто саме їм не відомо. Зазначали, що з жовтня 2005 року (тобто понад 10 років) вони спільно відкрито та безперервно володіли та користувались 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, вчиняли заходи щодо охорони та збереження майна, недопущення його руйнування та розкрадання, зберігали там власні речі. Враховуючи викладене, просили визнати за ними право власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись на це рішення суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянти зазначали, що на момент заволодіння майном, вони діяли добросовісно, оскільки не мали підстав вважати, що після смерті ОСОБА_5, майно належить чи може належати у майбутньому будь-кому на праві власності. Виключно факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права.

Крім того, апелянти зазначали, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги та відхилено лист, надісланий сестрою померлого ОСОБА_4.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачі не є добросовісними володільцями спірної Ѕ частини будинку, оскільки при заволодінні нерухомим майном знали про відсутність у них підстав для набуття права власності, а тому відсутні підстави для визнання за позивачами права власності на Ѕ частину будинку за набувальною давністю.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з матеріалів інвентаризаційної справи № 7705 на домоволодіння АДРЕСА_1, згідно з відповіддю Харківського Міського БТІ на запит Фрунзенської ради народних депутатів № 69 від 21.01.1993 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві особистої власності на ім'я: ОСОБА_6 - 1/2 частина (6/12 ч.) згідно з Договором на право забудови від 22.03.1938 року; ОСОБА_5 4/12 частини, згідно Свідоцтва про право власності від 29.01.1964 року № 1-340 та Свідоцтва про право на спадщину від 29.01.1964 року № 342; ОСОБА_5 1/12 частина згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину від 29.01.1964 року № 1-342; ОСОБА_7 1/12 частина, згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину від 29.01.1964 року № І-342.

Рішенням Фрунзенського районної ради народних депутатів м. Харкова від 16.02.1993 року за № 18/4, вирішено видати ОСОБА_6 Свідоцтво на право особистої власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, у зв'язку із втратою правовстановлюючого документу на право забудови № 16329 від 22.03.1938 року.

02.03.1993 року на підставі рішення виконкому Фрунзенської районної Ради народних депутатів № 18/4 від 16.02.1993 року ОСОБА_6 отримав Свідоцтво на право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в замін договору забудови від 22.03.1938 року № 16329, зареєстроване в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 10.03.1993 року за № 3105.

Згідно з договором дарування від 25.03.1993 року, посвідченого нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори реєстровий № 1-1732, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належну йому на праві особистої власності 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями в рівних частинах кожна.

Позивачі зазначають, що інша частина будинку належала на праві власності ОСОБА_5 та особі, ім'я якої їм невідомо.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується зібраними по справі доказами, ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності належала 4/12 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.07.2007 року Харківською державною нотаріальною конторою та 1/12 частина будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.01.1964 року Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, № 1-342.

Згідно зі Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 14.11.2005 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно з відповіддю з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 05.01.2017 року № 29/01-16 на запит суду, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора надала Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 46361567 від 03.01.2017 року щодо наявності заповіту ОСОБА_5

Згідно з копією заповіту від 25.07.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів всю належну йому на праві особистої власності частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_3

Згідно з відповіддю з Дванадцятої Харківська державної нотаріальної контори від 25.10.2016 року № 3594/01-16 на запит суду, згідно Спадкового реєстру та алфавітних книг спадкова справ 12 ХДНК за 2005-2016 р.р. спадкова справа щодо ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, не заводилась, заяви про прийняття спадщини або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Як вбачається з матеріалів справи з метою встановлення місцезнаходження відповідача по справі ОСОБА_3 судом направлялись запити до адресно-довідкового підрозділу ГУДМВС, УДМС України, проте встановити її місцезнаходження не виявилось можливим.

Також, судом направлялись запити до адресно-довідкового підрозділу ГУДМВС, УДМС України та до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ГУЮ у Харківській області з метою встановлення місцезнаходження відповідача ОСОБА_4, проте встановити її місцезнаходження не виявилось можливим.

Таким чином, відповідно до відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.01.2017 року № 40/3, в наявних архівних матеріалах інвентаризаційних справ КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради інформація про актуальний стан державної реєстрації права власності відсутня, містяться реєстраційні відомості станом на 31.12.2012 року. Згідно архівних матеріалів справи станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано наступним чином: 4/12 частини за ОСОБА_5; 1/2 частина за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах, тобто по 1/4 частини за кожним; 1/12 частини за ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за кожним.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З матеріалів справи вбачається, що згідно архівних матеріалів справи станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано наступним чином: 4/12 частини за ОСОБА_5; 1/2 частина за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах, тобто по 1/4 частини за кожним; 1/12 частини за ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за кожним.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та користуючись частиною вказаного будинку та сплачуючи комунальні послуги, позивачі утримували в першу чергу ту частину майна, яка належить їм на праві власності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 травня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко