Номер провадження: 22-ц/785/2552/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 03.08.2017 року, ухвалене суддею Маркаровою С.В.,

встановив:

02.11.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив усунути йому перешкоду у здійсненні права власності на будинок № 2-А по провулку Вчительської вулиці 2 в м. Одесі шляхом виселення ОСОБА_3, обґрунтовуючи своїх вимоги тим, що його бабуся ОСОБА_4, яка була власником спірного житлового будинку, за життя подарувала йому зазначений будинок. Позивач у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на спірне домоволодіння. Позивач стверджував, що не може вільно розпоряджатися спірним майном, несе додаткові витрати по комунальних послугах через проживання та реєстрацію без його згоди в будинку відповідача ОСОБА_3, який відмовляється добровільно виселитися з будинку.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 03.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоду в здійсненні права власності на будинок № 2-А провулок Вчительської вулиці 2 у м. Одесі (колишня адреса:2 провулок 2 Вулиця №2а) шляхом виселення ОСОБА_3 Встановлено порядок виконання рішення суду, за яким рішення суду є підставою для органів реєстрації для зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_3 за зазначеною адресою.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд зазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_3,в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що районний суд дійшов невірного висновку про те, що він чинить перешкоди позивачу у користуванні майном, оскільки доказів такої перешкоди позивачем не надано та відповідач не чинить ніяких перешкод. Крім того при ухваленні рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідач забезпечений житлом, однак на момент ухвалення рішення а також звернення позивача до суду з позовом відповідач ОСОБА_5 не мав іншого житла. Також ОСОБА_5 звертає увагу на те, що районний суд за його клопотанням не витребував та не надав оцінку договори дарування та всі документи, що стали підставою для посвідчення вказаних договорів, копії інвентаризаційної справи на указаний будинок з надвірними спорудами, хоча приватним нотаріусом посвідчено два договори дарування за об'єктом нерухомого майна, що має один номер нерухомого майна. ОСОБА_5 вважає, що судом було неправомірно відмовив у задоволені його клопотання про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішення суду про визнання недійсним договору дарування, на підставі якого позивач набув права власності, оскільки від результату розгляду такої справи залежить законність і обґрунтованість вимог позивача про виселення.

ОСОБА_2 надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5, у якому з посиланням на те, що ним було надано належні докази перешкоджання відповідачем у користуванні належним йому на законних підставах майном та перебуванням у власності відповідача на момент звернення з вимогою про виселення іншого житла, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі, провулок Вчительської вулиці 2, будинок № 2-А.

Право власності набуто позивачем на підставі договорів дарування від 16.07.2014 року та 17.07.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 реєстровий № 495, № 499.

За вказаними договорами позивач отримав спірне майно у дар від бабусі ОСОБА_4, яка померла 29.07.2016 року.

За життя спірне майно належало останній згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Жилкомвідділом виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів м.Одеси, 28.02.1996 року зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №245, на стор.№10, номер запису 39677.

Позивач у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2014 року за №24322539, від 17.07.2014 року за №24375866.

Місце проживання відповідача ОСОБА_3, як член сімї колишнього власника (бабусі ОСОБА_4С.) зареєстровано у спірному майні з 1959 року, що підтверджується довідкою випискою з будинкової книги про склад сімї та прописку №1408 від 29.09.2016 року.

На час розгляду справи відповідач фактично проживає там.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду України, зокрема, по справі №6-158цс14.

Так, з матеріалів цивільної справи та доводів сторін вбачається, що відповідач, як родич колишнього власника ОСОБА_4, за її згодою був вселений у спірне домоволодіння.

Із переходом права власності на спірне приміщення до позивача право користуватись жилим приміщенням для відповідача, як члена сімї ОСОБА_4, припинилось.

Позивач, як новий власник спірного домоволодіння, дозволу на вселення відповідача не надавав, при цьому, категорично заперечував проти його проживання в будинку.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.04.2017 року ОСОБА_3 забезпечений житлом, йому на праві приватної власності належить квартира №90 у будинку№2 в Овідіопольському районі Одеської області с.рада Таїровський, «Радужний» масив.

Самовільно виселитися із спірного приміщення відповідач відмовляється.

Враховуючи викладене, районний суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними ним в процесі розгляду справи, спосіб захисту порушеного права обраний правомірно.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів вважає доводи апелянта про те, що районний суд дійшов невірного висновку стосовно того, що він чинить перешкоди позивачу у користуванні майном, оскільки доказів такої перешкоди позивачем не надано та відповідач не чинить ніяких перешкод, спростовуються запереченням відповідача звільнити власність позивача, подачею апеляційної скарги, оспорювання правовстановлюючих документів.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність у нього іншого житла, оскільки при вирішені даної справи ці обставини не мають правового значення.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що районний суд за його клопотанням не витребував та не надав оцінку договори дарування та всі документи, що стали підставою для посвідчення вказаних договорів, копії інвентаризаційної справи на указаний будинок з надвірними спорудами, хоча приватним нотаріусом посвідчено два договори дарування за об'єктом нерухомого майна, що має один номер нерухомого майна, оскільки суд першої інстанції належним чином встановив, що позивач є власником квартири, яку просив звільнити відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_5, що судом було неправомірно відмовлено у задоволені його клопотання про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішення суду про визнання недійсним договору дарування, на підставі якого позивач набув права власності, різні предмети позову, на момент розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції, позивач є належним власником квартири. Колегія суддів вважає, що подання клопотання про зупинення провадження є способом затягування розгляду справи, а тому не може бути задоволено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 03.08.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_7