Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 547/427/17

провадження № 61-34222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у складі судді Харченка В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 23 жовтня 2006 року по 28 березня 2017 року.

Під час перебування у шлюбі їй встановлено І групу інвалідності безстроково.

Позивач посилалась на те, що отримує пенсію у розмірі 1 590 грн 58 коп., та потребує матеріальної допомоги від відповідача.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її утримання 1 000 грн щомісяця.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача відсутня можливість надавати своїй колишній дружині ОСОБА_4 матеріальну допомогу з огляду на рівень його матеріального забезпечення, який є нижчим від встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожиткового мінімуму.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі статті 7 Закону України «Про державний бюджет» дійшов правильного висновку про те, що розмір отримуваної позивачем пенсії перевищує визначений законодавством України прожитковий мінімум.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалені судові рішення у справі постановлені без з'ясування всіх обставин, які мають значення для справи, та з порушенням оцінки доказів. Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що позивач знаходиться в скрутному матеріальному становищі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2006 року.

Заочним рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 28 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Висновком МСЕК 24 січня 2017 року ОСОБА_4 встановлена інвалідність першої групи безстроково (а. с. 10).

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 06 грудня 2016 року № 928 ОСОБА_4 перебуває на обліку в Семенівському управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років у розмірі 1 590 грн 58 коп. (а. с. 28).

Згідно з довідкою Семенівського районного центу зайнятості від 16 березня 2017 року № 841 ОСОБА_5 перебуває на обліку в Семенівському районному центрі зайнятості, як безробітний, та отримує допомогу у розмірі 1 160 грн щомісяця (а. с. 13, 23).

Відповідно до статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами першою, другою статті 76 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що зобов'язання з утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Такий правовий висновок викладено у постановіВерховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2017 року - 1247 грн, з 1 травня - 1312 грн, з 1 грудня - 1373 грн.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що на час звернення до суду з позовом рівень матеріального забезпечення відповідача є нижчим від прожиткового мінімуму, визначеного законом, позивач отримувала пенсію по інвалідності у розмірі 1 590 грн 58 коп., її доходи забезпечували їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Тому позивач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник