Провадження № 2/643/1836/18
18.05.2018 Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Ференчук О.В.
за участю секретаря Сиротенко О.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини домоволодіння, суд
Позивач звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № Р-500-К від 14.10.1995, а саме: 15/100 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обгнунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу № Р-500-К від 14.10.1995, який було зареєстровано на біржі «Право-ріелтор», позивачу належить 15/100 частин домоволодіння, які складаються з 2 житлових кімнат площею 14,6 кв.м., та 13..4 кв.м., 2 коридорів по плану 3-1,1; кухні площею 8 кв.м., по плвну 11, ванної по плану 111, туалету по плану 1У, воріт, хвіртки, гаражу по плану літера «М». При купівлі частини дому позивач повністю сплатила його вартість. Договір купівлі - продажу було підписано позивачем та відповідачем. Договір купівлі - продажу було зареєстровано в Харківському бюро технічної інвентаризації за позивачем на праві особистої власності за реєстровим № 578. Проте, позивач не може розпоряджатися своєю часткою, тому що договір не було нотаріально посвідчено, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, у зв*язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Позивач подала суду письмову заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, розглянути справу без її участі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач до суду не з*явилась про час та місце розгляду повідомлялась причини неявки суду не повідомила.
Суд, ухвалив розглядати справу на підставі ст. 280 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно договору купівлі-продажу № Р-500-К від 14.10.1995, посвідченого на біржі «Право-ріелтор», позивачу належить 15/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1, які складаються з 2 житлових кімнат площею 14,6 кв.м., та 13..4 кв.м., 2 коридорів по плану 3-1,1; кухні площею 8 кв.м., по плвну 11, ванної по плану 111, туалету по плану 1У, воріт, хвіртки, гаражу по плану літера «М».
Згідно реєстраційного посвідчення, ДКП ХМБТІ посвідчено вищевказаний договір та записано в реєстрову книгу за № 578, 17.10.1995 року.
Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.
Таким чином, наявне протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства ч.1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963року).
Але, такі угоди укладалися на товарних біржах, по ним сплачувалось державне мито, відповідно до вимог статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а саме в установленому розмірі від суми угоди. У вищезазначеному договорі купівлі-продажу житлового будинку № У-09-536-Н також мається відмітка про сплату державного мита.
Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 14.10.1995, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Аналогічне положення містить ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам.
Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 14.10.1995 був підписаний сторонами правочину, зареєстрований на біржі, посвідчений печаткою та зареєстрований в ДКП ХМБТІ. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 3, 4 Договору).
Позивачем право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано на підставі вищевказаного договору в ХМБТІ.
Таким чином судом встановлено, що в даному випадку договір купівлі-продажу частини домоволодіння з надвірними будівлями укладений 14 жовтня 1995 року між сторонами на біржі «Право - ріелтор», відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що відповідач ухилилась від нотаріального посвідчення правочину, тому є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана дійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди дійсною і настання певних юридичних наслідків.
На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 206, 229, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 47, 220, 227 ЦК України (в редакції 1963 року), суд
Визнати дійсним договір купівлі-продажу № Р-500-К від 14.10.1995 року, 15/100 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований на біржі «Право-Ріелтор» під № Р-500-К.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Московського районного суду Ференчук О.В.