241/200/17
2/241/27/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Повний текст)

04.12.2018 року Першотравневий районний суд

Донецької області

у складі:

головуючого судді Демочко Д.О.

при секретарі Цукановій Л.П.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у смт. Мангуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Комфорт ЯМЗ» про відшкодування необхідних витрат зроблених управителем у звязку з управлінням базою відпочинку, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, до ТОВ «Комфорт ЯМЗ» про відшкодування необхідних витрат зроблених управителем у звязку з управлінням базою відпочинку, обґрунтовуючи вимоги наступним.

28 квітня 2014 року між позивачем та TOB «Комфорт ЯМЗ», в особі директора ОСОБА_2, було укладено договір про управління базою відпочинку та 02 червня 2014 року було видано розпорядження про призначення її управителем. За даним договором та розпорядженням позивач зобов'язувалася здійснювати неперервний розвиток бази відпочинку, залучення відпочиваючих, рекламу, забезпечення нормального функціонування і розвитку бази, організацію поточного та капітального ремонтів, управління фінансами. Відповідач, в свою чергу, зобов'язувався взяти на себе фінансування бази відпочинку, сприяти її розвитку, приймати посильну участь у капітальному ремонті бази відпочинку.

Нею, як стороною договору, були виконані всі умови, а відповідачем не було виконано його зобов'язань по фінансуванню бази відпочинку, сприянню її розвитку та участі у поточному та капітальному ремонті, чим порушено п.5 договору, розпорядження та ряду статей законодавства.

Позивачем з власних коштів було сплачено рахунки за світло, воду та вивіз ТПВ на суму 60066,18 грн., було придбано для проведення ремонтних робіт матеріалів на суму 51490,06 грн. За період з травня 2014 року по теперішній час продовжується забезпечення благоустрою бази відпочинку: ведеться вирубка сухостою, посадка нових дерев, прибирання території. Ці трати необхідні для нормальної роботи та розвитку бази відпочинку «Ласточка».

Загальна сума її витрат становить 113787,78 грн., до того ж вона є інвалідом та переселенцем з окупованої території.

У звязку із зазначеним, позивач у своїх позовних вимогах просить суд передати їй у приватну власність, як жиле приміщення, будівлю літера Э-1, площею 214,7 м2, а також прилеглу ділянку землі площею 0,40 га, у якості відшкодування витрат здійснених нею в процесі управління базою відпочинку «Ласточка», та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, в матеріалах справи мається нотаріально посвідчена заява відповідачаТОВ «Комфорт ЯМЗ» в особі директора ОСОБА_3 про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1029 ЦК України визначено поняття договору управління майном, за яким одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Частиною 1 та 2 ст. 1031 ЦК України встановлено, що договір управління майном укладається в письмовій формі. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як встановлено судом, між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Комфорт ЯМЗ» було укладено договір про управління базою відпочинку від 28.04.2014 року, предметом якого є база відпочинку «Ласточка», що включає в себе майновий комплекс дитячого оздоровчого табору «Ласточка», розташованого за адресою вул.. Набережна буд. №98а в с. Юрївка Мангушського району Донецької області, а також майновий комплекс бази відпочинку «Сосновая горка», розташованого за адресою вул.. Набережна буд. №98 в с. Юрївка Мангушського району Донецької області (а.с.3-4).

Вказаний договір у порушення ч. 1 ст. 220 ЦК України не був нотаріально посвідчений.

Пунктом 6.1 даного договору встановлено, що фінансові кошти бази формуються з доходів бази, фінансової допомоги власника, інших джерел. Кошти бази направляються на витрати бази, податки, покриття боргів і розподіл чистого прибутку. Розпоряджається фінансовими коштами бази управитель (у визначених цим договором випадках) за погодженням з власником).

У пункті 6.3 та 6.4 договору зазначено, що витрати бази включають усі необхідні витрати для функціонування та ремонту бази, здійснює ці витрати управитель за рахунок коштів бази. Для надання послуг та розпорядження фінансовими коштами бази управитель веде діяльність як приватний підприємець та оплачує борги від коштів, що надійшли згідно вимогам чинного законодавства.

Розпорядженням про призначення управителя від 02.06.2014 року(а.с.5), ОСОБА_1 призначено управителем базою відпочинку «Сосновая горка» та табором «Ласточка». Майно передається після інвентаризації шляхом підписання акту приймання-передачі. Передача, продаж, переміщення, знищення, а також набуття майна бази відбувається тільки з дозволу власника бази.

Управитель бази здійснює наступні функції: організацію ремонту та відновлення бази, забезпечення роботи і розвитку бази, забезпечення відпочинку громадян на базі, представництво інтересів власника та орендатора бази та звітність перед власником і орендатором бази.

Статтею 1042 ЦК України передбачено, що управитель має право на плату, встановлену договором, а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв'язку з управлінням майном. Управитель майном, якщо це передбачено законом або укладеним відповідно до нього договором, має право відраховувати належні йому відповідно до частини першої цієї статті грошові суми безпосередньо з доходів від використання майна, переданого в управління.

Позивачем надано до суду копії чеків та квитанції про оплату понесених нею витрат щодо придбання необхідних матеріалів для здійснення ремонту бази відпочинку, сплати комунальних платежів (а.с.15-58).

Суд не бере до уваги надані позивачем копії рішень господарського суду Донецької області від 22.03.2011 року та від 24.03.2011 року, оскільки вони не завірені належним чином та не мають ознак копії.

Згідно ч.5 ст..1033 ЦК України, договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності передбачені в ст. 328 ЦК України, частина перша якої визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Заст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Так, у рішенні від 30.11.2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ст.392 потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до аналізу зазначених норм та приписів укладеного договору вбачається, що позивач, як управитель майна, повинна була крім іншого забезпечувати діяльність ввіреної їй бази відпочинку, а за рахунок прибутку оплачувати витрати, повязанні з її діяльністю в тому числі на проведення ремонтних робіт. Оскільки позивачем були понесені витратити у зв'язку з управлінням майном, і як встановлено законом та укладеним між сторонами договором, вона мала право відраховувати грошові суми на відшкодування понесених витрат безпосередньо з доходів від використання майна, переданого в управління.

Щодо вимоги позивача про передання їй у приватну власність як жиле приміщення будівлю літера Э-1, площею 214,7 м2, а також прилеглу ділянку землі площею 0,40 га, у якості відшкодування витрат здійснених нею в процесі управління базою відпочинку, то ця вимога не ґрунтується на чинному законодавстві, оскільки передача майна управителю за договором управління майна не тягне переходу права власності. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів щодо власників вказаної бази відпочинку - зареєстрованих правоустановчих документів та їх відповідність фактичних реаліям, технічної можливості виділення майна, що входить до складу єдиного майнового комплексу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову та вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати позивача у зв'язку із відмовою у задоволенні позову стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4,12,13,76-78,81,89,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст..ст. 220, 316, 328, 392, 626, 629, 1029-1043 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Комфорт ЯМЗ» про відшкодування необхідних витрат зроблених управителем у звязку з управлінням базою відпочинку відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 11.12.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення Першотравневого районного суду Донецької області, може бути подана до Донецького апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.О. Демочко