Гребінківський районний суд Полтавської області
___________________________________________________________________________________
Справа №: 528/1248/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 травня 2018 року м. Гребінка

29 травня 2018 року Гребінківський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Татіщевої Я.В.

секретаря судового засідання Сапи А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ОСОБА_2», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 04.05.2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ОСОБА_2» було укладено договір № МФ-14, за умовами якого фінансова установа зовязується надати позичальнику кредит у сумі 2243,55 грн., а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 0,8% за кожен день строку надання кредиту, зазначеного у п.1.3. даного договору (292%), а згідно з п.1.7. сторони погодили, що за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 4,5 % за кожен день строку надання кредиту, що дорівнює 1642,5 % річних.

Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що відповідач навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема, не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту.

У зв'язку з наведеним позивач просить визнати недійсним кредитний договір №МФ-14 від 04.05.2017 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ОСОБА_2», позовну заяву розглянути без участі позивача та його представника.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі.

У судове засідання відповідач ТОВ «БІ ЕЛ ОСОБА_2» не зявився, від представника товариства ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву про визнання договору недійсним, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому зазначив, що договір відповідає вимогам встановленим ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.638 ЦК України (а.с.21-26).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим, пояснень щодо позову та відзиву не подав.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в межах наданих письмових доказів, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 04 травня 2017 року між ТОВ «БІ ЕЛ ОСОБА_2» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №МФ-14 на суму 2243,55 грн. з платою за користування кредитом 0,8 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 292% відповідно до п.1.3. даного договору, а згідно з п.1.7. сторони погодили, що за період прострочення користування кредитом, з 30 по 45 день, плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 4,5 % за кожен день строку надання кредиту, що дорівнює 1642,5 % річних (а.с.7).

ОСОБА_1 отримав кредит на вказану суму, що не заперечується сторонами у справі відповідно до їхнії заяв.

Відповідно до Договору № 244/ФК-16 від 16.02.2016 року ТОВ «БІ ЕЛ ОСОБА_2» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами (а.с. 38-49), в тому числв, відповідно до реєстру прав вимог № 36 від 22.06.2017 року, щодо позивача ОСОБА_1 (а.с. 50-52).

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р., зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, що підтверджено його підписом у вказаному договорі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №МФ-14 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, а доводи ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються самим змістом договору, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.11, 509, 526, 610-612 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст.4, 12, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ОСОБА_2», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання недійсним кредитного договору - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_4