КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/16507/15

номер провадження: 22-ц/824/367/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Рубан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року у складі судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа: Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Віктор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Віктор Плюс»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), третя особа: Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2008 року між ним, ОСОБА_1, та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір № 2615/0908/71-085, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 170 000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних строком до 30 вересня 2038 року. Вказував, що 28 травня 2013 року ПАТ «Сведбанк» було перейменовано на ПАТ «Омега Банк».

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за кредитним договором від 30 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк». Також 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 30 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк».

Позивач вважає, що вказаний вище договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», є недійсними, оскільки суперечать пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг та підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Вказує, що він отримав споживчий кредит фінансових послуг як фізична особа для особистого сімейного, домашнього використання, а не як суб'єкт господарювання, а відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансових послуг відноситься набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі прав вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Зазначав, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права відступати права вимоги за кредитними і іпотечними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу (погодження) Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» відповідно до пункту 2.6.4 договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Також позивач вважав, що договір про відступлення прав за іпотечним договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», суперечать положенням ст.1078 ЦК України, так як за укладеними договорами факторингу передавалися вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, що не може бути предметом відступлення за договором факторингу, а тому ці договори порушують публічним порядок, у зв'язку із чим в силу ст.228 ЦК України є нікчемними.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК « Вектор Плюс» в частині передачі споживчого кредитного договору від 30 вересня 2008 року №2615/0908/71-085, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», наступний правонаступник - ПАТ «Омега Банк» та визнати недійсними договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі споживчого кредитного договору від 30 вересня 2008 року №2615/0908/71-085, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та наступний правонаступник - ПАТ «Омега Банк».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована, що суд першої інстанції не дав правової оцінки доводам позивача про те, що оспорювані договори факторингу суперечать підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та не застосував його до спірних правовідносин. Вказує, що розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» встановлено обмеження щодо складу боржників за договорами факторингу, які укладаються між фінансовими установами, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо складу осіб - боржників за договором факторингу.

Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» за договором факторингу право вимоги може бути відступлено лише щодо боржника - суб'єкта господарювання.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» вказує, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим. Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є правильними та ґрунтуються на матеріалах справи. Зазначає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, в тому числі укладати договори факторингу, що відповідає положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказує, що Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг 13 серпня 2015 року прийняло розпорядження №1926, яким визнало таким, що втратило чинність його розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», оскільки воно суперечило вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Верланова С.М., суддів Мережко М.В. та Савченка С.І.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорювані договори факторингу укладені у відповідності до вимог закону, при їх укладені дотриманні норми ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними з підстав, викладених у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2615/0908/71-085, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 170 000 грн на строк з 30 вересня 2008 року до 30 вересня 2038 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (а.с. 10-12, т.1).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №2615/0908/71-085-Z-85, за умовами якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2008 року (а.с.13-15, т.1).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).

Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, за умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі. Після переходу прав вимоги заборгованості фактор має право нараховувати, як новий кредитор, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі відносно боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (а.с.17-29, т.1).

Пунктом 2.6 вказаного договору факторингу передбачено, що наступне відступлення фактором прав вимоги до боржників можливе лише з дозволу (погодження) Спостережної ради ПАТ «Сведбанк».

По справі встановлено, що випискою з протоколу засідання Спостережної ради ПАТ «Сведбанк» від 20 листопада 2012 року № 19 (пункт 4 протоколу) підтверджується, що Спостережною радою було надано дозвіл компанії групи «Укрборг» (до складу якої входить ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), що придбає права вимоги згідно з даним рішенням, на наступний продаж (відступлення) прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому так і будь-якої її частини) ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.63-66, т.1).

У подальшому 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за умовами якого клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі. Після переходу прав вимоги заборгованості фактор має право нараховувати, як новий кредитор, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі відносно боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» від 28 листопада 2012 року є укладеним і виконаним, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк», а ТОВ «Кредитні ініціативи» - з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за придбані права вимоги, зокрема, за кредитним договором від 30 травня 2008 року, а відтак усі права первісного кредитора за вищевказаним кредитним договором перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №464/2872/15-ц).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права відступати права вимоги за кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу (погодження) Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» у відповідності до пункту 2.6.4 договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», є необгрунтованими.

Також судом встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги за іпотечними договорами, зокрема, за іпотечним договором від 30 травня 2008 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (а.с.30, т.1).

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, згідно яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» права за іпотечними договорами, зокрема, за іпотечним договором від 30 травня 2008 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 (а.с.40, т.1).

Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності оспорюваних договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №464/2872/15-ц) та у постанові від 16 травня 2018 року (справа №127/20937/14-ц).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори факторингу суперечать підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», є необґрунтованими.

Крім того, обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_1 посилався на те, що договір про відступлення прав за іпотечним договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», суперечать положенням ст.1078 ЦК України, так як за укладеними договорами факторингу передавалися вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, що не може бути предметом відступлення за договором факторингу, а тому ці договори порушують публічним порядок, у зв'язку із чим в силу ст.228 ЦК України є нікчемними.

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положеннями цієї статті визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст. 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Отже договір факторингу не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (справа № 6-166цс/15-ц).

Таким чином, доводи позивача про те, що договір про відступлення прав за іпотечним договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», порушують публічним порядок, у зв'язку із чим в силу ст.228 ЦК України є нікчемними, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів факторингу з підстав, викладених у позовній заяві, є правильними.

Отже рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального та процесуального права

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: