Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Голови судового засідання - судді: ВІНГАЛЬ В.М.,

суддів: КУЗЮРИ Л.В., ОНИЩЕНКО О.І.,

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

відповідач за зустрічним позовом: ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»,

особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_2, ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним,

прізвище судді: Ченцова С.М.; місце ухвалення рішення: м.Чернігів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просило стягнути з останнього на користь банку заборгованість у розмірі 12875,75 доларів США, що складає 329361,69 грн. за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало тим, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року станом на 02.11.2016 року виникла заборгованість в розмірі 12875,75 доларів США, яка складається з: 7903,43 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 2301,16 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 486,73 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1561,99 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 9,77 доларів США штраф (фіксована частина) та 612,67 доларів США штраф (процентна складова).

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив:

- визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо підвищення в односторонньому порядку фіксованої відсоткової ставки від 25.07.2008 року за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року , укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 з 15,00% до 25,08% річних незаконними та зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом , починаючи з 25.07.2008 року з 25,08% річних до розміру 15,00% річних відповідно до умов Кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року та провести перерахунок платежів ОСОБА_2 по погашенню кредиту та сплаті нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за період з 25.07.2008 року по 18.08.2008 року за ставкою у розмірі 15,00% річних;

- визнати додаткову угоду від 18.08.2008 року до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року недійсною.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав тільки після позову банку до суду у грудні 2016 року. Як зазначав ОСОБА_2, всі умови кредитного договору від 25.02.2008 року належним чином виконував, але 14 липня 2008 року в результаті недобросовісних (введення в оману працівниками банку та створення серйозних загроз для втрати новопридбаного житла) та погроз банку щодо зміни істотних умов кредитування він змушений був підписати ініційовані банком та надані на підпис «заяву на конвертацію гривневого кредиту», а 18.08.2008 року «заяву про продаж іноземної валюти №2» та договір «додаткова угода до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року».

ОСОБА_2 вказував, що банком було порушено механізм зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку, його не було повідомлено про зміну процентної ставки за кредитом, що суперечить п.2.3.1 кредитного договору від 25.02.2008 року, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не існувало жодної підстави для такого збільшення.

ОСОБА_2 зазначав, що «заява №2 про продаж іноземної валюти» від 18.08.2008 року підписана між ОСОБА_2 та банком не могла бути виконана банком, оскільки вона оформлена з численним порушенням імперативних приписів та не є доказом надання кредитних коштів відповідно до п.8.1 договору від 18.08.2008 року «додаткова угода до кредитного договору від 25.02.2008 року».

ОСОБА_2 вказував, що при укладанні договору від 18.08.2008 року обман банка полягав у відсутності механізму надання кредиту, рахунку, відкритого в доларах США та фактичного надання кредиту готівкою в розмірі 40132,00 грн., з порушенням вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та без досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах та прибутковою для банку системою платежів.

Також ОСОБА_2 наполягав на тому, що договір від 18.08.2008 року є неукладеним і таким, що згідно до п.6.1 не набрав чинності, тому що банк не надав жодного документу щодо перерахування позичальнику коштів в іноземній валюті у розмірі 8762,79 доларів США на НОМЕР_1 на виконання умов саме договору від 18.08.2008 року «додаткова угода до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року»

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним задоволено частково.

Визнано незаконним рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку з 25.07.2008 року, фіксованої відсоткової ставки з 15,00% до 25,08% річних за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом, починаючи з 25.07.2008 року з 25,08% річних до розміру 15,00% річних відповідно до умов кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі, у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» зводяться до того, що укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином. При цьому, усі додаткові угоди були підписані у 2008 році, а тому строк позовної давності для оскарження підвищення відсоткової ставки закінчився у 2011 році, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що належних та допустимих доказів порушення зі сторони банку положень ст.203 ЦПК України позивач не надав, а розрахунок ОСОБА_2 не є належним доказом, не містить інформації щодо предмету позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить змінити рішення суду першої інстанції, виключивши із мотивації для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 наступні абзаци та формулювання:

- на сторінці 5, абзац 7 «Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, яку просив застосувати представник банку, суд розглянувши клопотання представника ОСОБА_2 про поновлення даного строку (т.2 а.с.203) не визнає поважними причини пропущення позовної давності»;

- із абзацу 6 на сторінці 5 рішення суду виключити формулювання «позичальнику надано кредит на підставі його заяви»;

- на сторінці 4 абзац 10 «Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 - ОСОБА_3 полягають у тому, що рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову не відповідає обставинам справи.

Заявник зазначає, що строк пред'явлення зустрічного позову з урахуванням тієї обставини, що про порушення своїх прав ОСОБА_2 довідався лише в грудні 2016 року, не є пропущеним, а відповідно є необхідність змінити рішення суду в цій частині, виключивши із його тексту абзац про пропущені строки позовної давності.

Заявник вказує на те, що матеріали справи не містять заяви ОСОБА_2 на отримання будь-яких грошових коштів в гривнях чи в іноземній валюті до чи після укладення додаткової угоди до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року, тому твердження про те, що «позичальнику надано кредит на підставі його заяв» є невірним, не ґрунтується на наявних в матеріалах справи документах та не може являтися встановленою та доведеною обставиною.

Заявник також наполягає на тому, що при підписанні кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року заборони щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки не існувало в чинному законодавстві, після підписання сторонами додаткової угоди до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року відбулася заміна фіксованої процентної ставки. Оскільки із набранням чинності Закону України №661-VI від 25.02.2008 року збільшення фіксованої процентної ставки не допускається, то є всі підстави стверджувати, що положення даного закону, яким ЦК України було доповнено статтею 1056-1 пом'якшує відповідальність особи, а отже має зворотну дію.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить змінити рішення суду першої інстанції в описовій та мотивувальній частинах в межах відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди від 18.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №CNGLG6 від 25.02.2008 року недійсною по зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 - ОСОБА_5 полягають у незгоді з резолютивною частиною рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що встановлені судом фактичні дані ухвалені з порушенням норм матеріального права, не доведено обставини, що мають значення та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема:

- в описовій частині рішення суду не зазначені всі аргументи ОСОБА_2 щодо суті спору, якими він мотивував свої зустрічні вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- на початку 6 абзацу 2 сторінки рішення порушено гідність представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, розповсюджена неправдива інформація про те, що він «звертав увагу, що в укладеній банком додатковій угоді зазначено, що банк провів конвертацію кредиту, але по факту не видав ОСОБА_2 долари США»;

- висновки суду, викладені в 6 та 7 абзацах 5 сторінки рішення є помилковими, так як суд не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам;

- суд не надав правову оцінку окремого договору від 18.08.2008 року під назвою «додаткова угода до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року та її нікчемності якщо її розглядати як зміну кредитного договору від 25.02.2008 року;

- суд не дослідив умови договорів від 25.02.2008 року та від 18.08.2008 року, які письмово визначені сторонами, не надав договорам належної правової оцінки, не звернув уваги на обсяг чинності договорів, не надав належної оцінки заявам позичальника, не звернув уваги на приписи ст.ст. 525-527,629 ЦК України та передчасно помилково мотивував своє рішення;

- апеляційний суд зобов'язаний урахувати правову позицію ВСУ, викладену у постанові №6-2071цс16 від 06.09.2017 року, ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року у справі №6-22599св15, від 14 травня 2014 року у справі №6-2590св14, від 17 грудня 2014 року у справі №6-21886св14, а також п.14 постанови №5 пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року.

- суд не надав жодної мотивації обґрунтування підстав невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» умов заяви позичальника про конвертацію гривневого кредиту від 14.07.2008 року та обґрунтування підстав невиконання банком «заяви №2 про продаж іноземної валюти» від 18.08.2008 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просив не застосовувати строк позовної давності та відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано об'єктивних та безспірних доказів на обґрунтування позовних вимог.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що банк збільшив процентну ставку за кредитом до набрання чинності Законом України №661- VI від 12 грудня 2008 року, але не повідомив про це позичальника в порядку, передбаченому кредитним договором, тому дії банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку є неправомірними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині визнання додаткової угоди від 18.08.2008 року до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року недійсною, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених ст.ст. 203,215 ЦК України, та пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності.

Судом у справі встановлено, що 25.02.2017 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №CNGLG6, за яким банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.02.2008 року по 25.02.2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 40132 грн. на споживчі цілі, шляхом перерахування відповідно до п.1.2, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 25 число кожного місяця (а.с.145-147 т.1).

Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2017 року банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

14.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про зміну валюти кредиту по договору про іпотечний кредит №CNGLG6, залишок заборгованості 40527,89 грн. конвертувати у валюту долари США по курсу процессінга на дату укладення додаткової угоди до договору (а.с.152 т.1).

Відповідно до заяви №2 про продаж іноземної валюти від 18.08.2008 року, ОСОБА_2 доручає ПрватБанку продати (USD 840) за українські гривні. Сума продажу в (USD) 8762,79 дол. Договірний (мінімальний) курс продажу (USD/UAH) 4.625 (а.с.57 т.1).

18.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року (а.с.148-151 т.1).

Згідно п.4.1. зазначеної угоди, для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (Додаток №2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання.

Згідно п.5.1 зазначеної угоди, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п.8.4 договору за кожний день просрочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до п.8.1 банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок НОМЕР_1 на строк з 18.08.2008 року по 25.02.2028 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - кредит) у розмірі 8762,79 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості, за сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору.

Станом на 18.08.2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №CNGLG6 від 25.02.2008 року складає 40527,89 грн, що еквівалентно 8762,79 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За висновком судово-економічної експертизи №1054/18-24 від 19 квітня 2018 року, проведеної Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, при умові врахування судом даних додаткової угоди до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року, бухгалтерського обліку банку, зазначених в виписках, наданих на дослідження квитанцій, з урахуванням постанови Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі 175/1543/16-ц (провадження №61-1598св18), розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року станом на 02.11.2016 року може складати суму в розмірі 6687,95 доларів США, в тому числі: за кредитом в розмірі 5190,09 доларів США, за процентами 1497,86 доларів США (а.с.161-186 т.3).

Виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, обставин справи та висновку судово-економічної експертизи №1054/18-24 від 19 квітня 2018 року, апеляційний суд вважає доведеними вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про наявність заборгованості за кредитним договором №GNGLG 6 від 25.02.2008 року в розмірі 6687,95 доларів США.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в решті вимог ґрунтовно відхилені судом першої інстанції з підстав ненадання об'єктивних та безспірних доказів на їх обґрунтування.

Відтак, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №GNGLG 6 від 25.02.2008 року та додатковою угодою до нього від 18.08.2008 року в розмірі 5190,09 доларів США та заборгованості за процентами в розмірі 1497,86 доларів США, а всього: 6687,95 доларів США.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 апеляційний суд враховує наступне.

Системний аналіз положень статей 627, 629, 653 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року №661-VI встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Зазначений вище закон набрав чинності 10 січня 2009 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що банк збільшив процентну ставку за кредитом до набрання чинності Закону №661-VI від 12 грудня 2008 року, але не повідомив про це позичальника в порядку, передбаченому п.2.3.1. кредитного договору №GNGLG6 від 25.02.2008 року, тому дії банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку є неправомірними, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Не заслуговують на увагу доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що додаткові угоди були підписані у 2008 року, а тому строк позовної давності для оскарження підвищення відсоткової ставки закінчився у 2011 році.

За таких обставин, суд першої інстанції ґрунтовно визнав незаконним рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку, з 25.07.2008 року, фіксованої відсоткової ставки з 15,00% до 25,08% річних за кредитним договором №CNGLG6 від 25.02.2008 року, укладеним між ПАТ КБ « Приватбанк» та ОСОБА_2

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно приписів ст.230 ЦК України та роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до положень ст.60 ЦК України (2014 р.), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку, що при укладанні 18.08.2008 року додаткової угоди до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позичальнику надано кредит, зобов'язання по якому він виконував тривалий час до жовтня 2014 року. Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є недоведеними.

Відповідно до приписів ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України (2014 р.), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 16.11.2016 року при розгляді справи №6-2469цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, в запереченнях на зустрічну позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» просив застосувати строк позовної давності та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі (а.с.67-78 т.1).

21 квітня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про незастосування строку позовної давності, оскільки він дізнався про порушення свого права тільки після початку провадження у справі, тільки після отримання розрахунків банку, після того як звернувся до свого представника (а.с.21-22 т.2).

06 листопада 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав клопотання про визнання причини пропуску позичальником ОСОБА_2 строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк (а.с.203 т.4).

Апеляційний суд критично оцінює доводи ОСОБА_2, що про порушення своїх прав останній довідався лише в грудні 2016 року. Оспорювана додаткова угода була укладена у 2008 році, але із вимогами про визнання договору недійсними ОСОБА_2 звернувся лише після звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову в частині визнання додаткової угоди від 18.08.2008 року до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року недійсною, пославшись на пропущення строку позовної давності.

Таким чином, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 на виключення із мотивації для відмови у задоволенні зустрічного позову на сторінці 5, абзац 7 «Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, яку просив застосувати представник банку, суд розглянувши клопотання представника ОСОБА_2 про поновлення даного строку (т.2 а.с.203) не визнає поважними причини пропущення позовної давності».

Відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 про виключення із мотивації для відмови у задоволенні зустрічного позову із абзацу 6 на сторінці 5 формулювання «позичальнику надано кредит на підставі його заяв» з наких підстав.

Пунктом 7.1 кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року передбачено, що надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.02.2008 року по 25.02.2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 40132 грн. на споживчі цілі, шляхом перерахування відповідно до п.1.2, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Разом з тим, 14.07.2008 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про зміну валюти кредиту по договору про іпотечний кредит №CNGLG6, залишок заборгованості 40527,89 грн конвертувати у валюту долари США по курсу процессінга на дату укладення додаткової угоди до договору (а.с.152 т.1).

Відповідно до заяви №2 про продаж іноземної валюти від 18.08.2008 року, ОСОБА_2 доручає ПрватБанку продати (USD 840) за українські гривні. Сума продажу в (USD) 8762,79 дол. Договірний (мінімальний) курс продажу (USD/UAH) 4.625 (а.с.57 т.1).

Не заслуговують на увагу вимоги ОСОБА_2 про виключення із мотивації для відмови у задоволенні зустрічного позову на сторінці 4 абзацу 10 «Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі». Як вірно зазначив суд першої інстанції, 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Доводи ОСОБА_2, що із набранням чинності Закону України №661-VI від 25.02.2008 року збільшення фіксованої процентної ставки не допускається, то є всі підстави стверджувати, що положення даного Закону, яким ЦК України було доповнено статтею 1056-1 пом'якшує відповідальність особи, а отже має зворотну дію є помилковими.

Твердження ОСОБА_2, що висновки суду, викладені в 6 та 7 абзацах 5 сторінки рішення є помилковими, так як суд не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам не знайшли свого підтвердження з наведених вище підстав.

Не є підставою для зміни рішення суду першої інстанції посилання ОСОБА_2 на те, що в описовій частині рішення суду не зазначені всі його аргументи щодо суті спору, якими він мотивував свої зустрічні вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, не є підставою для зміни рішення суду першої інстанції зазначення на початку 6 абзацу 2 сторінки пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про те, що він «звертав увагу, що в укладеній банком додатковій угоді зазначено, що банк провів конвертацію кредиту, але по факту не видав ОСОБА_2 долари США», оскільки зазначене не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції.

Не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_2 про те, що суд не надав правову оцінку окремого договору від 18.08.2008 року під назвою «додаткова угода до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року та її нікчемності якщо її розглядати як зміну кредитного договору від 25.02.2008 року, оскільки відсутні підстави вважати, що укладена 18.08.2008 року додаткова угода до кредитного договору №CNGLG6 від 25.02.2008 року є окремим договором.

Доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дослідив умови договорів від 25.02.2008 року та від 18.08.2008 року, які письмово визначені сторонами, не надав договором належної правової оцінки, не звернув уваги на обсяг чинності договорів, не надав належної оцінки заявам позичальника, не звернув уваги на приписи ст.ст.525-527, 629 ЦК України та передчасно помилково мотивував своє рішення апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам.

Є безпідставним посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року у справі №6-22599св15, від 14 травня 2014 року у справі №6-2590св14, від 17 грудня 2014 року у справі №6-21886св14, так як зазначені ухвали не містять правових позицій, які в силу ст.360-7 ЦПК України (2014 р.) є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. При цьому, у постанові ВСУ у справі №6-2071цс16 від 06.09.2017 року вирішувалося питання про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо встановленої щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Твердження ОСОБА_2, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконав умов заяви позичальника про конвертацію гривневого кредиту від 14.07.2008 року та «заяви №2 про продаж іноземної валюти» від 18.08.2008 року не знайшли свого підтвердження, так як ОСОБА_2 тривалий час до жовтня 2014 року виконував взяті на себе зобов'язання, що свідчить про виконання банком взятих на себе зобов'язань.

У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно задоволеним позовним вимогам 5703 грн. 64 коп. в повернення сплаченого судового збору (2566,05 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та 3137,59 грн. за апеляційний розгляд справи).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом договором № GNGLG 6 від 25.02.2008 року та додатковою угодою до нього від 18.08.2008 року в розмірі 5190, 09 дол. США та заборгованість за процентами в розмірі 1497, 86 дол. США, а всього: 6687, 95 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 5703 грн. 64 коп. в повернення сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:Судді: