Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 202/7984/14-ц

провадження № 61-29508 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до приватного підприємства «Вектор» (далі - ПП «Вектор»), товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» (далі - ТОВ «Траєкторія»), публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Вектор» було укладено кредитний договір, за яким ПП «Вектор» отримало кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії із загальним лімітом у розмірі 1 млн. 455 тис. грн зі сплатою 23 % річних строком до 10 червня 2009 року. Для забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Траєкторія» були укладені окремі договори поруки, а 23 березня 2013 року також було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк».

Позичальник неодноразово порушував умови кредитного договору, допускав заборгованість, у зв'язку з чим у жовтні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ПП «Вектор», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року, ухваленого за результатами перегляду рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 липня 2010 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ПП «Вектор» та ОСОБА_4, з ПП «Вектор» таОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з кожного суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 млн. 455 тис. грн, проценти в сумі 461 176 грн 27 коп., прострочену комісію в сумі 6 515 грн, пеню в сумі 137 410 грн 86 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Позичальник, як і поручителі, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 23 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 8 951 390 грн 48 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідачів на його користь з кожного вказану суму кредитної заборгованості.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року у складі судді Бєсєди Г. В. провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПП «Вектор», ТОВ «Траєкторія» та ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 рокуу складі судді Бєсєди Г. В. позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором з кожного по 6 891 288 грн 25 коп., з яких: заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 3 304 305 грн, пеня в сумі 2 606 345 грн 61 коп., штраф в сумі 980 637 грн 64 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі порушили умови договорів поруки, належним чином не виконували своїх зобов'язань, на вимоги банку не реагували, а розмір заборгованості визначений позивачем відповідно до вимог закону та умов кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2008 року у сумі по 726 629 грн 70 коп. з кожного, з яких: заборгованість за відсотками у розмірі 556 232 грн 46 коп. та пеня у розмірі 170 397 грн 24 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки кредитним договором передбачено обов'язок позичальника повернути позику частинами, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Банк у жовтні 2009 року звернувся до суду із позовом до боржника та поручителів та рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з позичальника та поручителів на користь банку суму кредитної заборгованості у розмірі 2 060 120 грн 23 коп. 25 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідачів, як поручителів, суму заборгованості за кредитом станом на 23 червня 2014 року за вирахуванням суми, стягнутої вказаним рішенням апеляційного суду. Відтак, суд визначив розмір заборгованості з урахуванням шестимісячного строку дії поруки до дня звернення до суду з 25 січня 2014 року до 25 липня 2014 року. Вирішуючи питання про стягнення неустойки (пені та штрафу), суд виходив із положень статті 61 Конституції України про те, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, стягнув пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань і зазначив, що підстави для стягнення штрафів відсутні. Також суд вказав, що відсутні підстави для стягнення винагороди, оскільки ця винагорода вже була стягнута апеляційним судом та не може бути стягнута повторно.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк повернення кредиту встановлено до 10 червня 2009 року. Отже, саме у зазначену дату позичальник повинен був виконати свої зобов'язати по сплаті кредиту, процентів, винагороди, штрафних санкцій, що встановлені договором. У жовтні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до суду до ПП «Вектор» та поручителів: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На дату звернення з позовом до суду строк повернення кредиту настав. Таким чином банком дотримано вимоги статті 559 ЦК України щодо пред'явлення кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до поручителя, отже порука не припинилася, а тому підлягає стягненню розрахована банком сума кредитної заборгованості. Також банк посилався на те, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у стягненні штрафів.

Відповідачі судові рішення не оскаржили, заяви про застосування позовної давності не подавали, тому в суду касаційної інстанції відсутні підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк».

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ПП «Вектор» (як і поручителі) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 червня 2009 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з пунктом А.8 кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 25-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом та нарахованими процентами шляхом. Відповідно до пункту 4 договорів поруки відповідальність поручителя наступає при порушенні або невиконанні боржником зобов'язань за кредитним договором після отримання письмової вимоги протягом п'яти днів.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, а за договорами поруки відповідальність поручителя наступає через п'ять днів після отримання письмової вимоги протягом п'яти днів, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-272цс16.

За змістом статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами пункту 5.1 кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, унаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

Також згідно з пунктом 5.2 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня у цьому випадку є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що оскільки кредитним договором передбачено обов'язок позичальника повернути позику частинами, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Банк у жовтні 2009 року звернувся до суду із позовом до боржника та поручителів та рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року, ухваленого за результатами перегляду рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 липня 2010 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з позичальника та поручителів на користь банку суму кредитної заборгованості, а 25 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитом станом на 23 червня 2014 року за вирахуванням суми, стягнутої вказаним рішенням апеляційного суду. Відтак, стягненню підлягає сума кредитної заборгованості з урахуванням шестимісячного строку дії поруки до дня звернення до суду.

Також судом правильно зазначено, що одночасне стягнення пені і штрафу за одне й те саме порушення (строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором) суперечить вимогам статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому підстави для стягнення штрафів відсутні. Також відсутні підстави для стягнення винагороди (комісії), оскільки ця винагорода вже була стягнута рішення апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року та не може бути стягнута повторно.

Отже, апеляційний суд дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги є безпідставними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк