П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/6181/16-ц

Провадження № 22-ц/787/889/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Рудика (Смолій) Л.Д.

Рішення суду 1 інстанції проголошено 06.03.2018 р. о 12 год. 11 хв. у м. Рівне

Повне рішення суду складено: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Бондаренко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду від 6 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи його, позивач посилався на прострочення відповідачем грошових зобов'язань, що виникли із кредитного договору б/н від 13.01.2011 року. Нарахований розмір заборгованості у 20 565, 37 гривень банк вважав таким, що підлягає стягненню на його користь.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 8 вересня 2016 року позов задоволено і стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 20 565, 37 гривень заборгованості та 1 378 гривень судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду від 24 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 задоволено, вказане заочне рішення суду скасовано і призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Рівненського міського суду від 6 березня 2018 року позов задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_2 (33001 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь банку (49094 м. Дніпро, вулиця Набережна, 50, ) 2 245, 68 гривень заборгованості за кредитним договором і 126, 19 гривень судового збору.

В задоволенні решти вимог про стягнення заборгованості відмовлено.

Частково задовольняючи вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності відповідачем своїх заперечень проти позову щодо існування заборгованості за кредитним договором у тому розмірі, про який заявляє банк. Оскільки позивачем не спростовано доводів ОСОБА_2, тому судом визначено розмір заборгованості у 2 245, 68 гривень пені та відмовлено у стягненні решти боргу - заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за комісією, а також у стягненні штрафів (фіксована частина і процентна складова).

На рішення суду ПАТ КБ "Приватбанк" подав апеляційну скаргу, де покликався на порушення норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про недодержання судом положень ст.ст. 76, 81, 263 ЦПК України щодо доказування у справі та незаконності і необґрунтованості оскаржуваного рішення. Судом безпідставно не прийнято до уваги поданий банком розрахунок заборгованості, не викликано представника позивача для надання пояснень, не висунуто відповідачу вимоги про надання іншого розрахунку заборгованості з базовою процентною ставкою 30% річних або будь-якого іншого доказу для підтвердження позовних вимог, не постановивши з цих питань відповідної ухвали. Задовольнивши позов у частині його визнання відповідачем, який не обґрунтував розміру таких вимог, вважав, що суд не з'ясував реальної заборгованості за кредитним договором.

На думку банку, диференційована процентна ставка ним застосована правильно, оскільки відносини між сторонами регулюються угодою. Тому процентна ставка нараховувалася відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що відповідає ст.ст. 11, 629, 634, 638 ЦК України. У разі незгоди із зміною тарифів за процентною ставкою, то позичальник був вправі звернутися до банку про розірвання кредитного договору та погасити існуючу заборгованість.

Також стверджував про існування саме у відповідача обов'язку ознайомлюватися зі змінами умов договору на банківському сайті http:/.ua//70, про що зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг. Така позиція банку відповідає висновкам Вищого господарського суду України, що викладені в постанові від 04.08.2015 року у справі №910/27507/14.

Зважаючи на наведене і посилаючись на порушення судом вимог ст.ст. 509, 525, 526, 527, 534, 626, 1054 ЦК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в позові та ухвалити нове, яким в цій частині стягнути заборгованість у повному обсязі.

У відзиві представник ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, і ці обставини сторонами не оспорюються, 13 січня 2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала у кредитодавця 13 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається із заяви відповідача, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою (а.с. 9-35).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу прострочення ОСОБА_2 своїх договірних кредитних зобов'язань перед банком, внаслідок чого виникла заборгованість, яку ПАТ КБ "Приватбанк" вимагає стягнути на його користь із позичальника.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав та обов'язків сторін застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню через їх регулювання відносин учасників справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у частині стягнення процентів за користування кредитом, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 2 245, 68 гривень заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що коли у міського суду виник сумнів щодо правильності нарахування банком розміру заборгованості, відповідачем було зроблено власний розрахунок заборгованості за кредитом, виходячи зі сплачених нею коштів на виконання зобов'язань. Натомість позивачем не лише не спростовано розміру заборгованості, що наданий позичальником, а навпаки - ухвалу суду про витребування документів ним не виконано "з технічних причин".

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81, 84 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними у ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки кредитор, відсутність вини якого в зобов'язальному праві презюмується, з причин, які визнані судом неповажними, не забезпечив надання доказів про заборгованість за кредитом, що вимагалося від нього на підставі судової ухвали, тому ця обставина обґрунтовано оцінена місцевим судом не на його користь. Тобто заперечення ОСОБА_2 проти позову ПАТ КБ "Приватбанк" належним і допустимим чином останнім не спростовано.

Щодо доводів апеляційної скарги про обов'язок позичальника стежити за зміною процентної ставки за її кредитом через банківський сайт http:/.ua//70, то ці обставини не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже правильно спростовані висновками суду.

Не можна погодитися із твердженнями автора скарги про нез'ясування судом фактичного розміру заборгованості, позаяк позивач самоусунувся від участі в справі і не забезпечив явки свого представника в судове засідання з причин, які не є поважними. Більше того, вимогу суду про надання розрахунку заборгованості він не виконав, покликаючись на непереконливі та сумнівні обставини.

Не є обґрунтованими і посилання на порушення судом норм процесуального права, а саме відсутність ухвали про витребування розрахунку, виходячи із ставки за процентами у 30%, нехтування правами і обов'язками позивача, представника якого не викликано в судове засідання тощо.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, позивачем будь-яких фактів про такі процесуальні порушення, що потягли би скасування чи зміну оскаржуваного рішення, надано не було, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесений банком при поданні апеляційної скарги судовий збір слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 6 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: