БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2018 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.

за участі секретаря судового засідання - Агашаріфової В.А.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 /ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1/, ОСОБА_3 /ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2/ до ОСОБА_4 /ІПН НОМЕР_3, АДРЕСА_1/ про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

28.08.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 30.08.2017 року позов залишено без руху.

07.09.2017 року вимоги за ухвалою суду від 30.08.2017 року було усунуто, про що подано заяву.

08.09.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 12.10.2017 року.

12.10.2017 року судове засідання відкладено у зв'язку з неявкою відповідача.

28.11.2017 року від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

28.11.2017 року розпочато підготовчу частину судового засідання. У зв'зку з клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підготовчій частині судового розгляду оголошено перерву.

23.02.2018 року від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшов відзив на позов.

13.03.2018 року постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та надано сторонам строк на подання заяв по суті справи.

Відповідно до ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Вимоги щодо строку розгляду справи не кореспондуються з положеннями ст. 278 ЦПК України, яка встановлює строки подання заяв сторін по суті справи, які, в свою чергу, залежать від часу отримання ухвали про відкриття провадження, надісланої рекомендованим листом з повідомленням учасникам справи, згідно ч.11 ст.272 ЦПК України, часу отримання заяв сторін по суті справи, які ними надсилаються в порядку ч.4 ст.178, ч.3 ст.179, ч.3 ст.180, ч.3 ст.181 ЦПК України іншим учасникам справи. В цей же час, суд не може обмежити право сторін на подання заяви по суті справи лише з підстави спливу строку, передбаченого ст.275 ЦПК України, якщо ухвалу про відкриття спрощеного провадження, заяву по суті справи іншої сторони, отримано такою стороною з поважних причин за межами цього строку, оскільки це призведе до порушення процесуального права.

23.03.2018 року від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив.

06.04.2018 року від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшли заперечення в порядку ст..180 ЦПК України.

25.01.2018 року від представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшов відзив на заперечення на відзив.

Вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ґрунтуються на наступному.

Позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.05.1994 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.01.2000 року.

18.12.1999 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 уклали шлюб. З того часу зі згоди позивачів відповідач почала проживати у спірній квартирі.

22.07.2016 року за рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідач по теперішній час проживає у спірній квартирі, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі у поліпшенні житлових умов, у зв'язку з чим просять суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхо виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою, стягнути судові витрати по справі.

У відповіді на відзив та у запереченнях представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилається на те, що разом з відповідачем у спірній квартирі проживає її малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач власного житла не має, сплачує комунальні послуги, утримує дитину. Виселення відповідача з квартири порушує право дитини на житло, яке визначене Конституцією України та нормами чинного законодавства України. Просила у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачам належить по ? частині квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.05.1994 року, виданого на підставі розпорядження від 23.01.1994 року №608 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.01.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №4-152 та зареєстровано в КП ДМБТІ, про що мається запис в реєстровій книзі №447 п, за реєстровим №637-500 від 01.02.2000 року.

З 18.12.1999 року по 22.07.2016 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4.

22.07.2016 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Відповідач разом з донькою мешкає у спірній квартирі з дня реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, як член сім'ї власника або наймача жилого приміщення має право користуватися займаним приміщенням нарівні із власником або наймачем приміщення.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В своєму позові позивачі посилаються на ст..109 ЖК України, в якій зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Однак, ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування житлом, якщо без поважних причин не проживає рік у житлі.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом

Так, в матеріалах справи відсутні докази не проживання відповідача разом з дитиною у спірній квартирі у встановлений законом строк. Зокрема доказом не проживання повинні бути акти обстеження спірного житла, які б доводили вказані обставини та надавали б можливість суду дійти висновку щодо часу не проживання там неповнолітніх дітей, а також встановлення дати початку не проживання їх у спірному житлі.

Також в матеріалах справи маються докази сплати відповідачем комунальних послуг, що спростовує посилання позивачів на те, що відповідач не вносить плату за комунальні послуги.

Крім зазначеного, позивачами не доведено та не надано жодного доказу того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, з наведеного вище вбачається, що позивачами не доведено тих обставин, на які вони посилаються у позовній заяві, не наданого жодного належного, допустимого та достовірного доказу того, що позивач порушує умови проживання, не мешкає у спірній квартирі понад встановлений законом строк. Крім того, відповідач не має власного житла, разом з нею у спірній квартирі проживає неповнолітня дитина, яка згідно норм чинного законодавства України має право на житло.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими, не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір з відповідача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 /ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1/, ОСОБА_3 /ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2/ до ОСОБА_4 /ІПН НОМЕР_3, АДРЕСА_1/ про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Сплачений судовий збір не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р.) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова