Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 644/5620/16-ц

провадження № 61-18584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, яка також діє в інтересах ОСОБА_6,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року у складі судді Бугери О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії судів: Костенко Т. М., ДовгальА. П., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, яка також діє в інтересах ОСОБА_6, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2014 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в Харківській області Корнєєвою Н. С. було посвідчено його право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право власності на вищезазначену квартиру у нього виникло в порядку застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2010 року № 897, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А. О.

ОСОБА_5, втративши право власності на квартиру, втратила разом з цим і право користування нею, проте всупереч його волі продовжує користуватись цим майном. Незважаючи на неодноразові вимоги, відповідач та її неповнолітня дитина відмовляються добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку, продовжують проживати в ній, користуючись майном, яке їм не належить.

У зв'язку з наведеним позивач просив суд усунути перешкоди у праві користування та розпорядження його майном, шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач відповідно до вимог частини другої статті 49 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України щодо добровільного виселення ОСОБА_5 з квартири, що є іпотечним майном, не звертався, тому відповідачі примусовому виселенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано до спірних правовідносин норм статей 319, 383, 391 ЦК України, відповідно до яких він як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні його майном шляхом виселення відповідачів, які незаконно проживають у його квартирі. Крім того, направлення письмової вимоги про звільнення квартири не є обов'язковим, оскільки представник позивача у вересні 2016 року приходив до відповідача з усіма документами на квартиру та вимагав її звільнити. Проте, відповідач всупереч волі позивача та вищенаведеним нормам матеріального права квартиру не звільняє.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_14, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_15, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення (справа № 753/12729/15-ц).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року оскаржувані рішення у справі № 753/12729/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про виселення.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року касаційне провадження у справі № 644/5620/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року, поновлено.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 27 серпня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки.

Цим договором забезпечено виконання зобов'язання, що виникло в ОСОБА_5 на підставі договору позики грошей від 27 серпня 2010 року на суму 197 879,00 грн зі строком повернення боргу до 27 лютого 2011 року.

У забезпечення виконання цього зобов'язання ОСОБА_5 передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7-12).

У зв'язку з тим, що відповідач не виконала вищевказані зобов'язання, відповідно до пункту 5.4.1 умов договору іпотеки 15 вересня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області було посвідчено право власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру (а. с. 6).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України

від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Як убачається з матеріалів справи, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 22 червня 2005 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-954 (а. с. 8).

Тобто, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок коштів, які були взято в борг.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» від 20 грудня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 в м. Харкові ОСОБА_5 зареєстрована з 27 липня 2005 року (а. с. 86).

Таким чином, відповідач та її члени її сім'ї проживали у спірній квартирі з 2005 року, тобто до моменту укладення між сторонами іпотечного договору від 27 серпня 2010 року.

Також судами встановлено та не заперечується позивачем, що із письмовою вимогою у порядку, визначеному частиною третьою статті 109 ЖК УРСР, ОСОБА_4 до відповідача не звертався.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що після звернення позивача до суду з цим позовом (06 липня 2016 року), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 02 листопада 2016 року були зняті з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 86).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що вимогу про добровільне виселення відповідача та її сина позивач в письмовій формі не заявляв, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 109 ЖК Української РСР, для виселення мешканців зі спірного майна.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик