справа № 208/5000/15-ц
№ провадження 2-др/208/4/18
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, в складі: Головуючого, судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Тур І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 акціонерного товариства «Дельта Банк» про ухвалення додаткового рішення суду або розяснення рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, про визнання права власності на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

В провадженні Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, про визнання права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року позовні вимоги позивача були задоволені частково, звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 120 919,84 грн. за іпотечним кредитом № 1377-0161022/ФКВ-08 від 25 липня 2008 року, а саме на житловий будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, та стягнуто судові витрати в сумі 6 890,00 грн.

У своїй заяві представник заявника просить суд ухвалити додаткове рішення суду щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателю або постановити ухвалу про розяснення рішення суду щодо способу його виконання.

Суд, вивчивши матеріали заяви, матеріали цивільної справи, вважає вимоги заявника такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ст.270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року позовні вимоги позивача були задоволені частково, звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 120 919,84 грн. за іпотечним кредитом № 1377-0161022/ФКВ-08 від 25 липня 2008 року, а саме на житловий будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, та стягнуто судові витрати в сумі 6 890,00 грн.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачем ОСОБА_1 акціонерним товариством «Дельта Банк» дійсно заявлені вимоги про те, що в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості в розмірі 1 120 919,84 грн. за іпотечним кредитом № 1377-0161022/ФКВ-08 від 25 липня 2008 року з ОСОБА_3, а саме на житловий будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, що є предметом іпотеки та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 акціонерним товариством «ДельтаБанк»; визнання за ОСОБА_1 акціонерним товариством «ДельтаБанк» права власності на вказану квартиру.

Але, судом при розгляді справи, судом розглянуті лише вимоги про звернення стягнення на майна, але не були вирішені вимоги в частині звернення стягнення шляхом визнання права власності на житловий будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, який є предметом іпотеки за ОСОБА_1 акціонерним товариством «ДельтаБанк», а також не вирішені вимоги про визнання за ОСОБА_1 акціонерним товариством «ДельтаБанк» права власності на вказаний будинок.

Судом установлено, що 25 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 39 900 доларів США на строк 25 липня 2008 року по 24 липня 2028 року.

З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем за законом ОСОБА_3 є донька спадкодавця ОСОБА_2.

30 червня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», АТ «ДельтаБанк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань на користь АТ «ДельтаБанку», де Укрпромбанк передає ОСОБА_4 права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25 липня 2008 року ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, який належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань утворилася заборгованість, яка склала 1 120 919,84 грн.

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ «ОСОБА_4 банк» просив звернути стягнення на будинок № 107Б, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул.Степана Разіна, та вказані вимоги були задоволені.

Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем суд зазначає наступне.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

При цьому, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на майно, шляхом визнання права власності за позивачем відсутні.

Щодо заяви заявника про розяснення рішення суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд розяснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Ст.39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Так, як вбачається з матеріалів позову та справи позивачем вимоги щодо визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закони не заявлялися, а тому з урахуванням вимог ст.13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, які заявлені позивачем ПАТ «Дельта Банк».

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 260, 261, 270, 271 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 акціонерного товариства «Дельта Банк» по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет іпотеки, а також про розяснення рішення суду, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.