Справа № 500/1030/18
Провадження № 2/500/1660/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Адамов А.С.,
за участю секретаря - Нікітіної Ю.П.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1, неповнолітнього - ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в залі суду м.Ізмаїл цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
26.02.2018р. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради в інтересах дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просить: позбавити батьківських прав ОСОБА_4 у відношенні його сина ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь опікуна або дитячого закладу, в якому буде перебувати дитина, на утримання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.02.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6
В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач перебував з ОСОБА_5 в шлюбі, який був зареєстрований 06.02.2009 року. 12.10.2003 року у них народився син ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_7 року мати дитини померла. Неповнолітній ОСОБА_2 навчається у 8-Б класі ЗОШ № 2. На початку навчального року батько підтримував зв'язок з класним керівником, але після конфлікту з хлопцем на телефонні дзвінки не відповідає. Відносини в родині були напружені, в родині часто виникали конфлікти. Після останнього конфлікту ОСОБА_2 пішов жити до старшого брата ОСОБА_3, де і перебуває на даний час. На сьогоднішній день відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні, не надає матеріальної допомоги. Не займається вихованням та утриманням дитини. Дитина не бажає зустрічатися з батьком, оскільки останній постійно її ображає, принижує, б'є, виганяє з дому. Таким чином, батько жодної участі у житті сина не приймає та матеріально не забезпечує.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи.
ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що батько про нього не піклується, життям не цікавиться, фінансово не забезпечує, та він більше ніж шість місяців знаходиться на повному фінансовому забезпеченні брата. Коли він проживав у батька, то останній постійно вчиняв сварки, зловживав спиртними напоями, погрожував йому, допускав фізичне насильство. З того моменту як ОСОБА_2 переїхав до брата, батько жодного разу не приходив та не дзвонив йому, грошей не передавав. Навіть, коли він проживав у батька, всю пенсію батько витрачав на себе та на алкоголь, а ОСОБА_2 жодних грошей не давав.
Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав поданий позов та пояснив, що саме він звернувся до Служби у справах дітей з заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, оскільки його брат ОСОБА_2 проживає разом з ним з січня 2017 року та знаходиться на його утриманні. Певний період, ОСОБА_2 періодично приходив переночувати до батька, однак і в цей період, батько його фінансово не забезпечував, не виховував та життям не цікавився. Зі своїм батьком брат не бачиться та не спілкується, батько допомоги брату не надає набагато більше ніж шість місяців. ОСОБА_3 у разі позбавлення батьківських прав відповідача буде оформлювати опікунство/піклування над братом. Також у зв'язку із зазначеними обставинами, брати позбавлені можливості оформити та отримувати соціальні виплати по втраті годувальника.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до п. 1 ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, неповнолітнього позивача, третьої особи, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 14.01.2004 року ОСОБА_4 є батьком неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 31.12.2015р. мати дитини ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_8
Неповнолітній ОСОБА_2 з січня 2017 року проживає із старшим братом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, та знаходиться на його утриманні.
Згідно із актом обстеження житлових умов № 11 від 17.01.2018, умови проживання відповідають санітарним нормам.
Неповнолітній ОСОБА_2 навчається у 8-Б класі ЗОШ № 2.
Згідно характеристики, наданої класним керівником та погодженою директором ЗНЗ №2 батько ОСОБА_2 не цікавиться учбовими досягненнями сина ОСОБА_6, був присутній тільки на перших батьківських зборах. На початку навчального року підтримував зв'язок з класним керівником, а після конфлікту з хлопцем на телефоні дзвінки не відповідає. Відношення в родинні дуже напруженні. Батько скаржився на те, що хлопчик його не слухається, у зв'язку з чим в сім'ї виникають конфлікти, та після останнього конфлікту ОСОБА_2 пішов жити до старшого брата ОСОБА_3 де і знаходиться по теперішній час.
Згідно з довідкою КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» № 04/01-04-3014 від 26.12.2017, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на обліку у лікарів-спеціалістів КУ «ІМЦЛ» не перебуває, за медичною допомогою не звертався.
Згідно із довідкою Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області № 3/-7809 від 20.02.2018 р. у відношенні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, 03.11.2011 р. був складений адміністративний протокол за ст. 173-2 ч. 1 КоАП, до кримінальної відповідальності не притягувався.
Неповнолітня дитина ОСОБА_2 проживає із старшим братом, ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2
Згідно із актом обстеження житлових умов № 10 від 17.01.2018, умови проживання відповідають санітарним нормам.
Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (Ізмаїльське відділення комунальної установи «Обласний центр обліку бездомних громадян»).На даний час проживає разом із співмешканкою за адресою: АДРЕСА_4. ОСОБА_4 - пенсіонер, не працює, отримує пенсію за віком.
На підставі листа до Ізмаїльського об'єднаного УПФУ Одеської області №01-26/736-16 від 22.12.2016 року, виплата пенсії з втрати годувальника на сина, ОСОБА_8, припинена з 01.01.2017 року у зв'язку із тим, що дитина проживає окремо від батька.
Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 у відношенні до неповнолітньої дитини, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, є доцільним та відповідає інтересам дитини.
Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
У відповідності до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для застосування до винної особи такого виду відповідальності, як позбавлення батьківських прав.
У відповідності до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.
Відповідно до п.2, п.3 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2), жорстоко поводяться з дитиною (п.3).
Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п.15, 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктами 4,5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Судом встановлено, що поданий Органом опіки та піклування висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав є достатньо обґрунтованим.
Відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування дитини, з боку ОСОБА_2, ОСОБА_3 не створювались перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та прийманні участі батька у вихованні, що свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на відповідача законом.
Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку позивача, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору.
Позивачем було надано суду переконливі докази того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і вирішення даного спору можливе тільки у разі позбавлення його батьківських прав.
Неповнолітнім ОСОБА_2 повністю підтримано позовні вимоги, підтверджено викладені у позові обставини та наголошено на ухиленні батька від виховання та фінансового забезпечення дитини, а також на застосуванні фізичного та психологічного насильства над ним, що виражалися у регулярних сварках та побитті батьком дитини.
Враховуючи, що відповідач по своїй волі не виконує обов'язки по вихованню та утриманню дитини, не цікавиться її здоров'ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, суд вважає за необхідне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 у відношенні його сина ОСОБА_2.
Що стосується позовної вимоги стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ст.198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Згідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
За змістом ст. 199 СК України обов'язок утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, покладено на обох батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Таким чином однією із обов'язкових умов надання батьками утримання повнолітнім дочці чи сину є можливість надання ними дітям матеріальної допомоги.
Згідно з вимогами ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України, якщо: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У відповідності до п.15 ч.3 ст.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров′я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших малолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.
Враховуючи викладене вище та наведені обставини, суд вважає за можливе покласти на відповідача такий обов'язок як сплата аліментів.
Виходячи з принципу балансу інтересів, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати аліменти у розмірі співмірному із матеріальним його забезпеченням, а тому позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, та суд вважає за можливе стягувати з відповідача на утримання сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.02.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи, що відповідач по своїй волі не виконує обов'язки по вихованню та утриманню дитини, не цікавиться її здоров'ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, суд вважає за необхідне позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради в інтересах ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2018р.

Суддя: А.С. Адамов