Номер провадження: 22-ц/785/1246/18
Номер справи місцевого суду: 504/4162/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2018 року м. Одеса

Справа №504/4162/15-ц

Провадження №22-ц/785/1246/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справі:

головуючого - Калараш А.А.,

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Комінтернівська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання правочину удаваним, визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Рідник І.Ю. 30 серпня 2017 року в смт. Доброслав Одеської області,-

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Комінтернівська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання правочину удаваним, визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, поділ майна, набутого у шлюбі та визнання права власності на частину нерухомого майна і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що подружжя ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 1979 року по листопад 2012 року. Від шлюбу мають двох дітей, які на теперішній час є повнолітніми.

У 1997 році позивач за місцем своєї роботи отримав двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1, та одержав ордер на житло на сімю з 4-х осіб.

В 2005 році позивач з дружиною вирішили квартиру залишити донці, яка в подальшому її приватизувала на себе.

Для свого проживання подружжя вирішили купити житловий будинок, який продався в с. Першотравневе по вул. Центральна, №74 (нині №78 після перенумерації будинків). Оформленням документів займалася відповідачка ОСОБА_3

За будинок продавцю ОСОБА_4 було сплачено суму, еквівалентну 3500 доларів США.

Після судового рішення про розірвання шлюбу між подружжями ОСОБА_3, відповідачка ОСОБА_3 позивача до дому не впустила, викинула його речі, повідомивши, що будинок належить особисто їй, оскільки ОСОБА_4 будинок їй подарував.

З підстав того, що без відома позивача його колишньою дружиною придбання будинку було здійснено через договір дарування, він в 2014 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання будинку, майном, набутим у шлюбі і його поділу між сторонами, але враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції неправильно було визначено процесуальний статус сторін, рішення суду судом апеляційної інстанції було скасовано, а ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.

На підставі того, що в 2005 році укладено правочин купівлі-продажу житлового будинку, а не дарування, чим суттєво порушені права позивача, вважає, що існують усі підстави для задоволення позову.

Позивач просив суд :

- визнати договір дарування від 2005 року ,укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 удаваним ;

-визнати житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами № 78 по вул. Центральна в с.Першотравневе,Комінтернівського району ,Одеської області спільним майном подружжя ОСОБА_3,набутим у період шлюбу;

- поділити житловий будинок між сторонами, як майно набуте подружжям за час шлюбу;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул.Центральна, 78 в с.Першотравневе Лиманського району Одеської області;

-усунути позивачу перешкоди у користуванні 1/2 частиною житлового будинку по вул.Центральна, 78 в с.Першотравневе Лиманського району Одеської області;

-вселити позивача у вказаний будинок.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року позовні вимоги задоволені повністю.

Визнано договір дарування житлового будинку від 23.08.2005 року, посвідчений державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області, реєстр за №3186, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 прийняла безоплатно у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський (Лиманський) район, с.Першотравневе, вул.Центральна, 78, удаваним, визнати укладеним договір купівлі-продажу.

Визнано житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Одеська область, Лиманський район, с. Першотравневе, вул. Центральна, 78, спільним сумісним майном, набутим у шлюбі подружжями ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Поділено житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по вул. Центральній, 78 в с. Першотравневе Лиманського району Одеської області між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Лиманський район, с. Першотравневе, вул. Центральна, 78.

Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок №78 по вул.Центральній с.Першотравневе Лиманського району Одеської області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що: позивачем не надано письмових доказів того, що договір дарування приховував договір купівлі продажу та не надав доказів передачі грошових коштів за цим договором; що судом не враховано того, що спірний будинок не є спільною власністю подружжя, оскільки набутий за договором дарування одним із подружжя та відсутні факти для розподілу майна; судом не враховано, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.02.2015 року та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.05.2015 року вже було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна, визнання права власності на половину будинку.

Відзив на апеляційну скаргу відсутній.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що договір дарування нерухомого майна є удаваним, набуто відповідачкою у власність за оплатним договором за спільні кошти подружжя, тому на спірний будинок поширюються правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступного.

Згідно ч.1 ст. 202, ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення, що відповідає внутрішній волі сторін і спрямоване на настання певних наслідків.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Визнання правочину недійсним з підстав удаваності вимагає встановлення, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, та наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди не достатнє.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.1979 року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.11.2012 року.

За договором дарування від 23.08.2005 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в с. Першотравневе Комінтернівського району Одеської області в по вул. Центральній №74 / а.с. 88/.

Відповідач ОСОБА_4 підтвердив у судовому засіданні, що свій житловий будинок в с. Першотравневе у 2005 році він продав ОСОБА_3 за 3500 доларів США. Факт продажу будинку також підтвердила його дружина ОСОБА_6,яка була допитана судом в якості свідка. Відповідач ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_6 пояснили, що не являються родичами ОСОБА_3, тому не мали підстав дарувати їм житловий будинок.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин /фактів/, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність та допустимість достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

При встановлених обставинах суд першої інстанції правомірно посилався на пояснення відповідача ОСОБА_4, свідка ОСОБА_6, як на належний та допустимий доказ в підтвердження продажу ОСОБА_4 спірного домоволодіння у 2005 році відповідачці ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності конкретних письмових доказів ,які б надавали суду можливість дійти до висновку про удаваність угод, оскільки факт купівлі-продажу спірного будинку був підтверджений самим продавцем ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_6,допитаною в суді в якості свідка.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.02.2015 року та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.05.2015 року вже було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна, визнання права власності на половину будинку, оскільки з наведеного слід зазначити наступне.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.02.2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним майном та розподіл спільно набутого майна та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння з підстав пропуску строку позовної давності без поважних причин / а.с. 12.14/.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.05.2015 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.02.2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільним майном та розподіл спільно набутого майна та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння з підстав не залучення судом першої інстанції до участі у справі в якості відповідача сторону оспорюваного правочину ОСОБА_4 / а.с.15-17/.

При встановлених обставинах, застосування дії п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017 року, а саме можливість закриття провадження у справі при наявності рішень між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, про що заявляє відповідачка в апеляційній скарзі, неможливе.

По даній справі розглядається спір з приводу договору дарування від 23.08.2005 року з іншим складом сторін та з інших підстав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжями за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, судом встановлено, що спірне нерухоме майно відповідачем ОСОБА_3 набуто у власність за відплатним договором за спільні кошти подружжя, у звязку з чим суд прийшов до правильного висновку про те, що на нього поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у користуванні 1/2 частиною спірного майна ,чим були порушені права позивача,які підлягають захисту.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права,які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інших доводів з приводу незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_3, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,381-384,390 ЦПК України,суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення , а у разі оголошення вступної та резолютивної частини постанови , зазначений строк обчислюється з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.05.2018 року

Судді апеляційного суду

Одеської області: ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9