Справа № 204/18/18
Провадження № 2/204/511/18
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Невеселій К.А.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс 1» Дніпровської міської ради про визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила суд:

-визначити порядок користування квартирою №2 по вул. Івана Франка, 26 у м. Дніпрі наступним чином: у користування позивача ОСОБА_4 виділити кімнати № 3,5,6 загальною площею 31,3 кв.м. для мешкання із родиною у складі шести чоловік; у користування відповідача ОСОБА_2 виділити кімнату № 4 площею 12,2 кв.м. для мешкання із родиною у складі двох чоловік; в загальному користуванні залишити: приміщення № 1 тамбур 2,4 кв.м., № 2 кухня 4,4 кв.м., № 7 санвузол 4,6 кв.м.;

-зобовязати комунальне підприємство «Жилсервіс 1» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою;

-стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач вказала на те, що квартира № АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5 у 1964 році, який був рідним батьком позивача та відповідача, та помер 19 липня 2014 року. На даний час позивач разом із своєю родиною та родиною відповідача, мешкають у квартирі №АДРЕСА_1, однак ведуть окремі господарства.Родина позивача складається з: неї - ОСОБА_4, ОСОБА_6 чоловіка; ОСОБА_7 та ОСОБА_8 доньок позивачки; ОСОБА_9 та ОСОБА_10 онук позивачки.Родина відповідача складається з двох осіб: ОСОБА_2, та його доньки ОСОБА_11. На сьогоднішній день між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникли суперечки з приводу визначення порядку користування квартирою. Відповідач не дає своєї згоди на визначення нового основного квартиронаймача спірної квартири, більш того відповідач не дає своєї згоди на створення двох відокремлених особових рахунків, у звязку з чим позивач змушена звернутись до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що основним квартиронаймачем будинку за адресою: АДРЕСА_2 був його батько, який помер, а отже, на сьогодні відсутній основний квартиронаймач, оскільки договір найму ні з ким із них не укладався.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що у позивача відсутній договір найму житлового приміщення, в якому позивач просить визначити порядок користування; зазначена квартира є неприватизованою, а отже не має власника.

Представник третьої особи - Комунального підприємства «Жилсервіс 1» Дніпровської міської радив судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши представника позивача, заперечення відповідача та його представника, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що 19 липня 2014 року помер ОСОБА_5 (арк. с.16).

Відповідно до довідки № 16584 від 11.09.2014 року Єдиного абонентського відділу № 2 КП «Міські комунальні мережі» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.12.1964 року по 10.09.2014 року, та знятий з реєстраційного обліку у звязку зі смертю 19.07.2014 року, актовий запис 5301 від 29.07.2014 року (арк.с.18, 29).

Згідно довідки Житлово-експлуатаційного підприємства «Південне» Дніпропетровської міської ради ЖСК, виданої на імя ОСОБА_5, останній мешкав за адресою: АДРЕСА_3, де займав 4 кімнати житловою площею 43,6 кв.м., відповідно до рішення з передачі житлового фонду ВАТ СМГ 17 КЖЕП «Південне» на 01.02.2000 року. Разом з ним право на житлову площу мають: ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_13 (арк.с.91).

Як вбачається з довідки про склад сімї та місце реєстрації № 19071 від 17.08.2017 року за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10 (арк. с.15).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.61 ЖК Української РСР (зі змінами та доповненнями) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, позивач договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_5, не укладала.

Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач не надала суду доказів, які б підтверджували належність спірного майна, а саме будинку за адресою: АДРЕСА_6.

Під час судового засідання, позивач та відповідач підтвердили суду, що не мають права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_7.

Зазначені обставини підтвердив свідок, допитаний в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_14 допитаний в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом ОСОБА_2; останній, а також сама позивач не мають правовстановлюючих документів на квартиру, наразі його квартира та квартира його сусідів, не приватизовані. Свідок також пояснив суду, що у квартирі не можливо проживання двох родин, оскільки всі кімнати є прохідними.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду із позовною заявою, та відповідно до вимог ст.16 ЦК України, обираючи за власним розсудом спосіб захисту, відповідачем у зазначеній справі визначає ОСОБА_2, однак відповідач не є власником спірного майна, як і позивач, таким чином відповідач у справі є неналежним, та відповідного клопотання з боку позивача, згідно вимог ст.51 ЦПК України, не надходило.

Обговорюючи позовні вимоги позивача щодо визначення порядку користування квартирою, суд приходить до наступних висновків.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді справ, де необхідно застосування спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 103 ЦПК України.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови у позові, при цьому факти, на які посилається позивач мають бути доведені саме ним.

Разом з тим, в рамках розгляду зазначеної цивільної справи відповідна експертиза не проводилась; в судовому засіданні було роз'яснено право на звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи, для визначення можливого порядку користування квартирою, однак представник позивача зазначеним не скористалась, таким чином, відповідно до ст.13 ЦПК України, розпорядились своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на технічний висновок інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_15 за результатами технічного обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_8, згідно з ДНБ В.2.2.-15 «Житлові будинки. Основні положення» та з урахуванням тимчасової мінімальної соціальної норми житлової площі на одну людину, яким встановлено, що у даній квартирі загальною площею 54,9 м. кв., та житлової 43,5 м.кв. можливо проживання двох окремих родин в кількості дві та шість осіб, причому відповідно до відомостей поточної інвентаризації приміщення № 1,2,7 можуть використовуватися, як місця загального користування, кімната № 4 площею 12,2 м.кв. може використовуватися особисто родиною з двох чоловік, а кімната № 3,5,6 загальною площею 31,3 м.кв. можуть використовуватись особисто родиною з шести чоловік (арк.с.17), як такий, що не ґрунтується на законі, оскільки був проведений не в рамках даної цивільної справи, не за правилами ст.103 ЦПК України, не може вважатись висновком експерта в розумінні ст. ст.102, 104 ЦПК України, а є лише письмовим доказом (ст.95 ЦПК України), який судом оцінений як такий, що не ґрунтується на законі.

Доведення перед судом законності та правомірності вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою саме способом та у порядок, запропонованим позивачем, саме їй належало довести в судовому засіданні належними та допустимими доками.

Крім того, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно положень статей 319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Зважаючи на те, що право власності на спірне житлове приміщення за сторонами не зареєстровано, між останніми відсутня будь-яка згода та взаємопорозуміння, вимоги позивача є незаконними і необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають.

Вимога позивача про зобовязання комунальне підприємство «Жилсервіс 1» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою, задоволенню не підлягає, так як заявлена передчасно, крім того, в судовому засіданні представник позивача пояснила суду, що позивач не зверталась до КП «Жилсервіс 1» із письмовою заявою про розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, які подаються в квартиру за адресою: АДРЕСА_7, а отже, право позивача з боку КП «Жилсервіс 12 порушено, невизнано або оспорено не було, а тому не підлягає захисту в судовому порядку.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, на які посилався позивач у поданій позовній заяві не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовані позивачем належними доказами, як того вимагає ст.77 ЦПК України.

Отже, позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, чим остання не виконала вимоги Закону, не довела факт порушення її законних прав на користування майном квартирою за адресою: АДРЕСА_7, з боку відповідача.

Інші посилання позивача, викладені в позовній заяві, та посилання представника позивача в судовому засіданні є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилаються останні, не ґрунтуються на законі.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,12,13,76-82,141,258,259,263-265,273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс 1» Дніпровської міської ради про визначення порядку користування квартирою- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар