РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"03" серпня 2018 р. 145/781/18 2/145/570/2018 Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 17 вересня 2016 року № 962, посвідченого ОСОБА_3, державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області належить житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по вул. Гоголя, 19 в смт. Тиврів Тиврівського району Вінницької області.

В зазначеному будинку зареєстровано місце проживання її рідного брата ОСОБА_2

Відповідач був зареєстрований в зазначеному житловому будинку за згоди колишнього власника - їхнього батька ОСОБА_4

Разом з тим, відповідач приблизно з 1998 року в даному будинку не проживає, його місце перебування їй невідоме.

В даний час в неї виникла необхідність розпорядитися вказаним житловим будинком, однак цьому перешкоджає наявність факту реєстрації відповідача у ньому.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 понад один рік в належному їй житловому будинку не проживає, беручи до уваги те, що він не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті.

Просить позбавити - ОСОБА_2 права користування належним їй, житловим будинком по вул. Гоголя, 19 в смт. Тиврів Тиврівського району Вінницької області шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що її мати - ОСОБА_5 померла 29.07.2015 року, а батьку - ОСОБА_4 91 рік, вона, її дочка і правнучка його доглядають.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання двічі (06.06. та 03.08.2018 року) в судові засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, за місцем реєстрації, своєчасно, що стверджується відомостями про місце реєстрації від 17.05.2018 року № 4/7965, повернутими поштовими конвертами з відмітками «адресат не проживає» з судовими повістками на 06.06. та 03.08.2018 року. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи з положень ст. 128 ЦПК України суд вважає, що відповідач повідомлений про розгляд справи.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування від 17.09.2016 року № 962, посвідченого державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_3, ОСОБА_1 належить житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по вул. Гоголя, 19 в смт. Тиврів Тиврівського району Вінницької області.

Згідно акту обстеження місця проживання від 05.02.2018 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку, але фактично тривалий час за цією адресою не проживає (а.с. 25).

Свідок ОСОБА_6 показала, що вона з 1985 року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 - рідний брат позивачки, проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, поки навчався в школі. Відколи закінчив навчання в школі тут не проживав, інколи приїздив до смерті матері. Останній раз вона його бачила два роки тому під час поминального обіду, на роковинах смерті матері - ОСОБА_5 Приблизно з 1977 року він в смт. Тиврів не проживає.

Свідок ОСОБА_7 показала, що вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_2 - рідний брат позивачки. В смт. Тиврів, по вул. Гоголя,19, він проживав до закінчення школи. З моменту закінчення школи інколи приїздив поки мама була жива. ОСОБА_5 померла 3 - 4 роки тому. ОСОБА_2 вона бачила під час поховання його матері. ОСОБА_2 з власної волі залишив місце проживання, його ніхто не виганяв.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_2 понад один рік в належному позивачу житловому будинку не проживає, беручи до уваги те, що він не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

вирішив:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 права користування належного ОСОБА_1, житловим будинком, по вул. Гоголя, 19, в смт. Тиврів Тиврівського району Вінницької області, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 06.08.2018 року.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Тиврівського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Кіосак Н. О.