АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 28 листопада 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримали у власність будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 28 серпня 2006 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. та зареєстрований у державному реєстрі за номером 8074. Банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою цьому є проживання та реєстрація у ньому відповідача ОСОБА_2 На підставі викладеного ПАТ КБ «Приватбанк» просили суд виселити відповідача ОСОБА_2 з будинку, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просять заочне рішення суду від 05 лютого 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, 28 серпня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNP0GK00000055, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 28 серпня 2006 року по 27 серпня 2021 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 12 000 доларів США на наступні цілі: купівля нерухомості (а.с.49-52).

28 серпня 2006 року у забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки є домоволодіння загальною площею 44,20 кв.м., житлова площа 24,10 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55-59).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вказане домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., реєстраційний номер 8071 (а.с.32-35).

28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. на звернення ПАТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, за банком зареєстровано право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32-35).

Вказане домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2006 року та було предметом договору іпотеки №DNP0GK00000055, реєстраційний номер 8074, від 28 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М.

21 червня 2017 року на адресу відповідача ОСОБА_2 банком було направлено письмову претензію із вимогою звільнити домоволодіння із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с.5).

Претензія банку з вимогою про виселення не була отримана відповідачем ОСОБА_2, (а.с.6).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, банк посилався на те, що відповідач вимогу банку не виконав та не виселився із житлового будинку (а.с.2, 3).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

Доказів на підтвердження отримання відповідачем вимоги банку про його виселення із будинку суду надано не було.

Також банком не було надано суду відповідних доказів на підтвердження дійсного проживання відповідача у будинку.

Слід зазначити, відповідно до вимог житлового законодавства виселенню підлягають особи, які дійсно проживають у жилому приміщенні, однак в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що відповідач на теперішній час дійсно проживає у вказаному будинку.

Отже, враховуючи, що банком не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач проживає у будинку, оскільки лише наявність реєстрації відповідача не може слугувати доказом його проживання в жилому приміщенні та, враховуючи, що відповідно до вимог житлового законодавства, виселенню підлягають саме особи, які дійсно проживають у жилому приміщенні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідача за таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог банку не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді