АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1169/17 Номер провадження 22-ц/786/1074/18Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Прядкіної О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представника заінтересованої особи - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області- Зубарєвої С.В.

заявника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року

по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Горішньоплавнівський міський сектор УДМС України у Полтавській області, про встановлення факту проживання на території України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3звернувся до місцевого суду із заявою про встановлення факту проживання на території України, посилаючись на те, що з народження і по теперішній час він проживав на території України, народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Юнокомунарівськ міста Єнакієво Донецької області.

Зазначає, що при зверненні до Горішньоплавнівського міського сектора Управління ДМС в Полтавській області з заявою про видачу паспорта йому було відмовлено у зв'язку з неможливістю встановлення належності до громадянства України та рекомендовано звернутись до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

З урахуванням наведеного прохав: встановити факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Юнокомунарівськ міста Єнакієво Донецької області України на території України станом на 24.08.1991 року по теперішній час.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено повністю.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця міста Єнакієве міста Юнокомунарівськ Донецької області, на території України станом на 24 серпня 1991 року.

З вказаним рішенням не погодилось Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить рішення місцевого суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що судом не враховано, що докази на підтвердження постійного проживання заявника на території України саме станом на 24.08.1991 року по справі відсутні.

Також, вказують, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-ІІІ є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом №2235-ІІІ (13.11.1991 року).

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.

Заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, згідно актового запису №123 від 27.07.1990 року, складеного Виконавчим комітетом Юнокомунарівської міської ради м. Єнакієвого Донецької області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5, місце народження Україна, Донецька область, місто Єнакієве, місто Юнокомунарівськ, його батьками значаться: ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати) (повторне Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, а.с.5).

Відповідно до довідки про звільнення серії НОМЕР_2 від 28.08.2015 року, громадянин України ОСОБА_3 у період з 01.09.2006 року по 28.08.2015 року відбував покарання в установах Державної пенітенціарної служби України та звільнений за відбуттям строку покарання (а.с.6).

За повідомленням ДУ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» від 04.01.2018 року №10/12/1-22/Кз, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, дійсно відбував покарання в ДУ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» у період з 03.07.2010 року по 28.08.2015 року за вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 02.09.2009 року за ст.152 ч.3, 153 ч.2, 70 ч.1, 71 КК України до 09 років позбавлення волі. При цьому, в архівній справі засудженого ОСОБА_3 відсутні дані про наявність паспорта громадянина України (а.с.72).

З відповіді Горішньоплавнівського міського сектору Управління ДМС України в Полтавській області від 21.06.2017 року №47-2504, вбачається, що при зверненні ОСОБА_3 до даної установи, у видачі паспорта громадянина України йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю документального підтвердження факту його проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року (а.с.9).

При постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд виходив з доведеності факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України, зокрема і станом на 24.08.1991 року, а тому вимоги заяви були задоволені в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

Частиною 2 статті 315 ЦПК України, визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З аналізу наведених норм закону вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. № 2235ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235ІІІ) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону.

При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом №2235‑ІІІ (13 листопада 1991р.). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.293 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991р.; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 р. або станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р.; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв'язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, необхідно керуватися, крім Закону №2235ІІІ, також Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України №8(144)'2012 29 Аналіз судової практики «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону №2235ІІІ та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

На виконання вказаних вище вимог, ОСОБА_3 надав суду своє повторне Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, з якого вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 та місцем народження зазначено - Україна, Донецька область, місто Єнакієве, місто Юнокомунарівськ (а.с.5).

Також, відповідно до довідки від 28.12.2017 року №87-28122017/53413, виданої ОСК ГУНП України в Донецькій області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться як громадянин України (а.с.70).

Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, вироком Енакіївського міського суду Донецької області від 02.09.2009 року, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 визнано винними за ч.3 ст.152 КК України і призначено їм покарання у вигляді 8 років позбавлення волі кожному.

ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 визнано винними за ч.2 ст.153 КК України і призначено їм покарання у вигляді 3 років позбавлення волі кожному.

В силу ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі кожному.

Відповідно до ст.71 КК України до новопризначеного покарання ОСОБА_3 частково приєднано не відбуте ним покарання по вироку Енакіївського міського суду Донецької області від 10.12.2004 року у вигляді 3 років 2 місяців позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі (а.с.73-73а).

Також, даним вироком суду встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України на момент вчинення ним вказаного вище злочину та проголошення вироку. Також, вироком визначено, що до затримання заявник навчався в ПТУ №112 міста Єнакієво та проживав в АДРЕСА_1.

До постановлення даного вироку вбачається, що вперше ОСОБА_3 був засуджений вироком Енакіївського міського суду Донецької області від 10.12.2004 року, коли йому виповнилося 14 років, під час досудового слідства утримувався під вартою в Артемівському СІЗО Донецької області, відтак, не мав об»єктивної можливості по досягненню 16-річного віку отримати паспорт громадянина України.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, аналізуючи докази в їх сукупності та кожен окремо, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду є вірним та ухваленим на підставі повного об'єктивного та неупередженого розгляду та оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів, якими в повній мірі підтверджено факт проживання заявника ОСОБА_3 на території України станом на 24.08.1991 року та встановлення даного факту дозволяє заявнику реалізувати своє право на отримання паспорта громадянина України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не враховано, що докази на підтвердження постійного проживання заявника на території України саме станом на 24.08.1991 року по справі відсутні, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки матеріалами справи в повній мірі підтверджено, що ОСОБА_3 народився на території України і на вказану дату йому виповнився лише один рік і три місяці, навчався та відбував покарання також на території України, у свідоцтві про народження, вироку та інших документах значиться як громадянин України, при цьому відомостей про те, що заявник покидав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що мати заявника - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) та набрання чинності Законом № 2235‑ІІІ (13 листопада 1991 р.) була його законним представником (з огляду на малолітній вік заявника), також народилася та постійно проживала на території України, в АДРЕСА_1 та їй було видано паспорт громадянина України (а.с.7-8).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області,- залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ О.В. Прядкіна

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун