Провадження № 2/761/1929/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Григоренко А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представникам відповідача - Молдавської О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - відповідач) про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування Юридичного департаменту в ПАТ "УКРСОЦБАНК" з 02 грудня 2013 року. 12 серпня 2017 року позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням з 26 серпня 2017 року. 25 серпня 2017 року заява про звільнення була ним відкликана, що підтверджується відповідною заявою про відкликання, що була отримана відповідачем 28 серпня 2017 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення №988 та описом документів вкладених до рекомендованого листа. 28 серпня 2017 року позивача було звільнено. Позивач зазначає, що не міг через технічну неможливість потрапити на своє робоче місце, через блокування перепустки в силу зазначеного звільнення. 07 вересня 2017 року позивач отримав на свою поштову адресу листа від відповідача від 28 серпня 2017 року, відповідно якого відповідач повідомив його про звільнення і запропонував прийти до установи для отримання трудової книжки, без зазначення підстав для звільнення. Вважає звільнення з роботи незаконним, неправомірним та необґрунтованим, а тому змушений звернутися з позовом про захист своїх прав до суду.

Тому, позивач з урахуванням заяви про усунення недоліків, просив суд поновити його на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування Юридичного департаменту в ПАТ "УКРСОЦБАНК"; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 520552,91 грн., починаючи з 28.08.2017 року до дня поновлення на роботі.

21.11.2017 року позивачем подано клопотання про витребування доказів, яке ухвалою від 21.11.2017 року було задоволено.

17.01.2018 року представником відповідача було подано заперечення на позовну заяву, відповідно яких просить відмовити в задоволенні позову.

18.01.2018 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

07.02.2018 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача.

05.04.2018 року позивачем подано розрахунок середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу.

05.04.2018 року позовну заяву залишено без руху і надано строк для усунення недоліків до 10.04.2018.

06.04.2018 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, в якій уточнив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

16.04.2018 року ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу в загальному позовному провадженні.

04.05.2018 року позивачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, зазначивши, що вважає звільнення з роботи незаконним, неправомірним та необґрунтованим.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, підтримав відзив на позовну заяву, додатково зазначив, що відповідачем виконано лише одну умову для відкликання заяви про звільнення, проте іншу умову, а саме здійснення виходу на роботу в період з 28.08.2017 року по 12.09.2017 року, не було виконано.

Суд, заслухавши надані пояснення позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено та сторонами не заперечувався даний факт, що позивач працював на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування Юридичного департаменту в ПАТ "УКРСОЦБАНК" з 02 грудня 2013 року.

12.08.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням з 27 серпня 2017 року (а.с. 31).

25.08.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про відкликання заяви про звільнення від 12 серпня 2017 року та заявою про звільнення за власним бажанням з 08.09.2017 року (а.с. 35-36).

07.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про відкликання заяви про звільнення від 25 серпня 2017 року (а.с. 39).

Відповідно актів від 28.08.2017 року, 29.08.2018 року позивач був відсутнім на робочому місці без надання пояснень 28.08.2017 року, 29.08.2017 року (а.с. 42-43).

28 серпня 2017 року відповідачем було видано Наказ про звільнення позивача за власним бажанням з 28.08.2017 року на підставі заяви позивача, виплачено грошову компенсацію за 27 календарних днів відпустки, яку не використано (а.с. 44).

Відповідачем листом від 28.08.2017 року позивача повідомлено, що йому потрібно терміново з'явитися до відділу адміністративного кадрового адміністрування управління роботи з персоналом департаменту персоналу ПАТ «Укрсоцбанк» для отримання трудової книжки (а.с. 45).

20.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із листом про поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач в листі від 24.10.2017 року повідомив позивача, що йому необхідно з'явитися до банку та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 28.08.2017 року по 06.09.2017 року та зазначити яким чином та коли повідомляв про бажання працювати і яких заходів було ним вжито, щоб потрапити на своє робоче місце (а.с. 47).

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Верховний суд України, зокрема, у Постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12 наступну виклав правову позицію : за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд приходить до висновку, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням норм чинного законодавства, оскільки, відповідач не врахував при винесенні Наказу про звільнення №3267-П від 28.08.2017 року подану 07.09.2017 року позивачем заяву про відкликання заяви про звільнення від 25 серпня 2017 року, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування юридичного департаменту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 8).

Згідно з роз'ясненнями пункту 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

Як вбачається із розрахунку від 06.04.2017 року, наданого позивачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 3336,87 грн., а відповідно сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 520552,91 грн. (а.с. 90).

Проте суд не може погодитися з таким розрахунком з наступних підстав.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується: кількість робочих днів за час вимушеного прогулу* середньоденна заробітна плата.

Відповідно наданих пояснень під час судового засідання, які не заперечувалися сторонами, відповідач у серпні не був присутнім на робочому місці, оскільки перебував у відпустці та на лікарняному, відповідно до довідки про доходи позивача, належними до виплати позивачеві були наступні суми: в липні - 45340,74 грн.; в червні - 45204,59 грн. (а.с. 67), загальна сума, яка належала до виплати за червень-липень 2017 року становить 90545,33 грн., кількість робочих днів - 41 день; час затримки остаточного розрахунку становить 178 робочих днів, середньоденний заробіток становить 2208,42 грн. (90545,33 грн./41 день*178 днів), тому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.08.2017 року по 15.05.2018 року становить 393098,76 грн.

Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно

обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про поновлення позивача на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування юридичного департаменту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», враховуючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.08.2017 року по 15.05.2018 року, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню в розмірі 393098,76 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1920,00 грн.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади, з чого слідує, що позивача має бути поновлено на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування юридичного департаменту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», крім того, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 393098,76 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, а саме: з 28.08.2017 року по 15.05.2018 року, беручи до уваги, що позивач надав невірний розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 4570,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 430 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (м. Київ, вулиця Ковпака, 29, ідентифікаційний код 00039019) про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу правової підтримки великих корпоративних клієнтів та структурованого фінансування юридичного департаменту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.08.2017 року по 15.05.2018 року в розмірі 393098,76 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 4570,98 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 24.05.2018 року.

Суддя