Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа №597/1262/17

провадження №61-43336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Товстенська селищна рада Заліщицього району Тернопільської області, державний нотаріус Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій Анжела Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову апеляційного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірський Б. О., Ткач О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому, з урахування зміни вимоги, просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 червня 1992 року ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, яке видане державним нотаріусом Чаплій А.М., Заліщицької державної нотаріальної контори Тернопільської області, зареєстроване в реєстрі за №1955; скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, видане

ОСОБА_5 виконавчим комітетом Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області 11 грудня 2012 року; скасувати договір дарування, посвідчений 26 липня 2017 року приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області

Усик Г. Я.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 липня 2017 року, запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, зареєстрований 26 липня 2017 року; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину спадкового майна за законом, після смерті батька позивача - ОСОБА_9, яке складається із 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

Позовна заява мотивована тим, що у 1973 році помер його батько

ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, була його мати ОСОБА_5, він та його сестра

ОСОБА_6 Останні, на час відкриття спадщини, були малолітніми і проживали в спадковому житловому будинку. При оформленні спадщини мати позивача не повідомила про дітей, як спадкоємців, чим позбавила його спадкового майна. Позивач вважає, що ОСОБА_5 незаконно оформила в 1992 році на своє ім'я свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями після смерті батька, а в подальшому - ІНФОРМАЦІЯ_3 року право власності на все будинковолодіння, яке 26 липня 2017 року подарувала його сестрі ОСОБА_6 Про позбавлення його права на частку у спадковому майні позивачу стало відомо 8 серпня 2017 року, після отримання витягу з державного реєстру речових прав.

Рішенням Заліщицького районного суду від 29 березня 2018 року у складі судді Торської І.В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк для захисту порушеного права, оскільки у 1992 році йому стало відомо про позбавлення його частки на спадкове майно після смерті батька, оскільки він з 1998 року постійно проживає з матір'ю, однак в суд звернувся лише у листопаді 2017 року, тобто після спливу 25 років.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 рокурішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 на 1/6 частину будинковолодіння (що становить 1/3 частину спадкового майна) по АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 12 червня 1992 року державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А. в частині спадкування нею 1/3 частини успадкованого житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Товстенської селищної ради 11 грудня 2012 року на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в частині права власності на 1/6 частину будинковолодіння; договір дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями, укладений ОСОБА_5 26 липня 2017 року на користь ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Чортківського районного територіального округу Тернопільської області Усик Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №994, в частині дарування нею 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями.

Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Усик Г. Я. від 26 липня

2017 року за №21577194 в частині реєстрації за ОСОБА_6 права власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_2

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд прийшов вірного висновку, що позивач ОСОБА_4, будучи малолітнім на день смерті батька, проживав у спірному будинку, а відтак, прийняв спадщину після смерті батька. Видачею свідоцтва про право на спадщину лише його матері ОСОБА_5 порушено його право на спадкування.

Спростовуючи висновок місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності, апеляційний суд указав, що сам факт проживання в спірному будинку не свідчить про обізнаність позивача з подіями, які мали місце у 1992 році, стосовно оформлення ОСОБА_5 своїх спадкових прав.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року, ОСОБА_6 просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права,

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що на момент смерті ОСОБА_9 спірний житловий будинок не був прийнятий в експлуатацію, отже спадкодавець ОСОБА_9 не набув статусу власника цього житлового будинку як об'єкта права власності, тому спірний житловий будинок не увійшов до спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9, а відтак, позивач не успадкував частку цього житлового будинку.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що апеляційний суд не застосував позовну давність про застосування наслідків спливу, про що було заявлено відповідачем.

Аргументом касаційної скарги також указано про вихід апеляційним судом за межі позовних вимог, оскільки позивачем заявлено вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, договору дарування. При цьому, суд апеляційної інстанції визнав недійсними наведені свідоцтва та договір.

Надісланий до Верховного Суду відзив позивача на касаційну скаргу колегія суддів долучає до матеріалів справи, проте розглядає касаційну скаргу без його врахування, оскільки відсутні докази надсилання його копій іншим учасникам справи.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер батька позивача

ОСОБА_9 Спадковим майном є 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках були його дружина - ОСОБА_5 та діти: ОСОБА_4.(ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_6.(ІНФОРМАЦІЯ_2) , які на момент відкриття спадщини були малолітніми.

12 червня 1992 року ОСОБА_5 отримала у Заліщицькій державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_9, оскільки інші спадкоємці з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

Про відсутність інших спадкоємців ОСОБА_10 указала у заяві

від 12 червня 1992 року, адресованій Заліщицькій державній нотаріальній конторі (а. с. 56 т.1).

11 грудня 2012 року на підставі рішення Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області від ІНФОРМАЦІЯ_3 року взамін свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку та свідоцтва про право власності, виданих 12 червня 1992 року державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори Тернопільської області у зв'язку з інвентарними уточненнями адреси об'єкта нерухомості, ОСОБА_5 виконавчим комітетом Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1, в якому зазначені проведені добудови.

26 липня 2017 року ОСОБА_5 подарувала належний їй будинок

ОСОБА_6, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування.

Цього ж дня укладено договір дарування земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок.

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Станом на 1973 рік(момент відкриття спадщини) та 1992 рік - (отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину) чинним був Цивільний кодекс УРСР 1963 року, який підлягає застосуванню до виниклих правовідносин.

З матеріалів справи слідує, що будівництво будинку АДРЕСА_3 проводилось з вересня 1965 року по жовтень 1972 року.

Отримання 12 червня 1992 року ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину свідчило про те, що спірний будинок закінчений будівництвом за життя ОСОБА_9 і ? частина є спадковим майном після смерті останнього, що спростовує доводи відповідача

ОСОБА_6 про те, що спірний будинок не входить до спадкової маси.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК Української РСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини,є правом, а не обов'язком спадкоємця.

Та обставина, що позивач не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, хоча прийняв її, оскільки на момент смерті спадкодавця був малолітнім, так і після смерті постійно проживав у спірному будинку, іншого житла не має, не позбавляє його права на спадкування.

Строк отримання свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до статті 561 ЦК УРСР 1963 року, необмежений у часі.

07 травня 1992 року ОСОБА_6 подала заяву до Заліщицької державної нотаріальної контори про відмову від спадщини на користь матері не має правового значення, оскільки вона фактично прийняла спадщину в силу малолітнього віку. Позивач ОСОБА_4 з такою заявою не звертався.

Встановивши, що позивач проживав в спірному житловому будинку на день смерті батька, у 1992 році при оформленні спадщини відповідач ОСОБА_5 приховала факт набуття права на спадкування дітьми спадкодавця, апеляційний суд прийшов до правильного висновку про порушення спадкових прав позивача, які підлягають захисту.

Апеляційний суд також установив, що ОСОБА_6 не довела суду про обізнаність позивача про порушення його прав у 1992-1998 року, матеріали справи та встановлені судом фактичні обставини справи також не підтвердили наведені твердження ОСОБА_6

Оскільки позивач мав право власності в порядку спадкування на 1/6 частину будинку, суд апеляційної інстанції прийшов до правильного правового висновку, що відповідач ОСОБА_5 не мала права на відчуження будинку в цілому.

Вирішуючи спір, апеляційний суд урахував заявлені вимоги, обставини, якими позов мотивовано та діяв у межах, визначених законом повноважень.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська