Справа № 341/102/18
Провадження № 22-ц/4808/273/18
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» на рішення Галицького районного суду, ухвалене суддею Максимчином Ю.Д. в м. Галичі 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» про визнання незаконним звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» про визнання незаконним звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивач з 29 березня 2004 року працювала в КЗ «Галицька ЦРЛ», з 01 вересня 2015 року на посаді інспектора з кадрів.

Згідно наказу від 10.07.2017 року №84-в їй було надано основну щорічну відпустку з 17.07.2017 року по 14.08.2017 року.

Перебуваючи у щорічній відпустці, 31.07.2017 року ОСОБА_2 виїхала за кордон до Польщі. Не маючи змоги повернутися до закінчення відпустки, 09.08.2017 року вона надіслала на адресу КЗ «Галицька ЦРЛ» заяву, адресовану головному лікарю ОСОБА_3, з проханням звільнити її з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 14.08.2017 року.

Як вбачається з листа Управління держпраці в Івано-Франківській області від 20.12.2017 року, заяву позивача було розглянуто ще 11.08.2017 року та направлено їй 14.08.2017 року (останній день відпустки) лист про те, що згоду на звільнення її за п. 1 ст. 36 КЗпП України не надано. Даний лист позивач отримала 25.08.2017 року. Акти про відсутність позивача на робочому місці складені 15.08.2017 та 16.08.2017 року, хоча по табелях обліку робочого часу вона перебувала на робочому місці.

Наказом від 22.08.2017 року №59-к ОСОБА_2 звільнено з КЗ «Галицька ЦРЛ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) з 23.08.2017 року.

У день звільнення ОСОБА_2 ніхто не ознайомлював з наказом про звільнення і не видав трудову книжку, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. Дані порушення також зафіксовані Управлінням держпраці в Івано-Франківській області, про що позивача повідомлено листом від 20.12.2017 року.

Головному лікарю КЗ «Галицька ЦРЛ» надано припис від 12.12.2017 року з вимогою усунути вказані порушення, однак такий припис не був виконаний.

Тільки 16 листопада 2017 року у КЗ «Галицька ЦРЛ» позивачем було наручно отримано трудову книжку з якої вона дізналася про звільнення за прогули. Трудова книжка позивача не оформлена належни чином, у записі про звільнення на проставлено печатку КЗ «Галицька ЦРЛ», також їй не надано наказу про звільнення.

На підставі наведеного просила визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу «Галицька ЦРЛ» №59-К від 22.08.2017 року про її звільнення за прогул та поновити її на роботі, а також стягнути з КЗ «Галицька ЦРЛ» на її користь заробітню плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 до Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» про визнання незаконним звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального закладу «Галицька ЦРЛ» №59-К від 22.08.2017 року про звільнення з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 23.08.2017 року за прогул та поновлено ОСОБА_2 на роботі. Стягнуто з Комунального закладу «Галицька ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 заробітню плату за час вимушеного прогулу в розмірі 48401 грн. 22 коп. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3200 грн. допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року стягнуто з Комунального закладу «Галицька ЦРЛ» судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. на користь держави.

Ухвалою Галицького районного суду від 1 жовтня 2018 року внесено виправлення в повний текст рішення Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року. Вирішено вважати датою винесення рішення 26 вересня 2018 року. Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Стягнути з Комунального закладу «Галицька ЦРЛ» на користь ОСОБА_2 заробітню плату за час вимушеного прогулу в розмірі 48401 грн. 22 коп.».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, КЗ «Галицька центральна районна лікарня» подав до суду апеляційну скаргу.

Вважають, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Зазначають, що оскільки під час перебування у відпустці ОСОБА_2 виїхала за межі України і повернулась у листопаді 2017 року, вона не приступала 15.08.2017 року до виконання своїх трудових обов'язків. Наслідком цього стало подання старшим інспектором кадрів на ім'я головного лікаря доповідної про її відсутність на роботі. Факт відсутності ОСОБА_2 на роботі було зафіксовано актом від 15.08.2017 року та аналогічними доповідною та актом від 16.08.2017 року.

За фактом її відсутності було проведено службову перевірку, і оскільки ОСОБА_2 на час перевірки не з'явилась на роботі, то відповідно її пояснень не було змоги отримати.

Вказують, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 19.12.2016 р. у справі №6-2801цс15 невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку вимагати письмове пояснення від працівника і неотримання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими до суду доказами.

Службовою прервіркою встановлено відсутність ОСОБА_2 15.08.2017 та 16.08.2017 на роботі без поважних причин, нею не подано жодних документів, які підтверджували б поважність її відсутності. В подальшому ОСОБА_2 була відсутня на роботі до листопада 2017 року.

Тому в ході перевірки адміністрацією за підписом головного лікаря було направлено подання голові профспілкового комітету про погодження звільнення позивача на підставі допущення нею прогулу, яке було розглянуте профкомом на його засіданні, і було надано згоду на її звільнення із займаної посади.

Після видання наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи, запис про її звільнення було зроблено в трудовій книжці. Оскільки ОСОБА_2 не з'явилась на роботі, трудова книжка була відправлена рекомендованим повідомленням, яке у зв'язку з неотриманням було повернуте до лікарні.

Лише після повернення в Україну в листопаді 2017 року ОСОБА_2 отримала особисто трудову книжку.

Посилаючись на вищенаведене, просять рішення Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

ОСОБА_2 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу. Вважає її необґрунтованою та надуманою, а рішення суду першої інстанції законним та винесеним на основі повного та всебічного зясування обставин справи. Зазначає, що якби відмову у звільненні за угодою сторін нею було отримано вчасно, то вона б негайно повернулась в Україну і приступила до виконання своїх трудових обов'язків. А через те, що листа про відмову в звільненні за згодою сторін було отримано після звільнення, сенсу писати іншу заяву (за власним бажанням) вже не було. Процедура її звільнення за прогул проводилась з грубим порушенням законодавства про працю. Тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням законодавства про працю. Дані порушення зафіксовані Управлінням держпраці в Івано-Франківській області, про що головному лікарю КЗ «Галицька ЦРЛ» надано припис з вимогою їх усунення, який не був виконаний. А тому суд вважав, що позивача слід поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Однак, погодитися із такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 з 29 березня 2004 року працювала в Комунальному закладі «Галицька центральна районна лікарня».

Згідно з Наказом від 31.08.2015 року №38-к ОСОБА_2 було переведено на посаду інспектора з кадрів, про що свідчать дані її трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.09.2003 року (а.с. 6-7).

Перебуваючи в основній щорічній відпустці з 17.07.2017 року по 14.08.2017 року, ОСОБА_2 виїхала до Польщі.

09.08.2017 року нею було подано заяву до головного лікаря ОСОБА_3 про звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 14.08.2017 року.

Встановлено також, що листом №682 від 14.08.2017 року КЗ «Галицька центральна районна лікарня» повідомлялось позивача про те, що адміністрацією згоди на звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не надано. Для звільнення з роботи ОСОБА_2 необхідно подати заяву відповідно до діючого законодавства (а.с. 8).

15.08.2017 року ОСОБА_2 була відсутня на роботі протягом цілого робочого дня з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., про що свідчить доповідна записка старшого інспектора з кадрів ОСОБА_4 та Акт про відсутність працівника на робочому місці від 15.08.2017 року №8. Про причини відсутності на роботі ОСОБА_2 не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідала (а.с. 28-29).

Згідно доповідної записки старшого інспектора з кадрів ОСОБА_4 та Акту про відсутність працівника на робочому місці від 16.08.2017 року ОСОБА_2 була відсутня на роботі також 16.08.2017 року, на телефонні дзвінки не відповідала. Її чоловік повідомив, що на даний час вона перебуває за кордоном (а.с. 30-31).

16.08.2017 року голові профспілкового комітету ОСОБА_5 було адресоване подання про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю її на роботі (а.с. 32), яке було розглянуте 18.08.2017 року на засіданні профкому, надано згоду на звільнення ОСОБА_2 із займаної посади по ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України (а.с. 33).

22.08.2017 року комісією в складі голови - заступника головного лікаря КЗ «Галицька ЦРЛ» ОСОБА_6, членів комісії: старшого інспектора з кадрів ОСОБА_4, оператора комп'ютерного набору ОСОБА_7 було проведено службове розслідування №10, вирішено вважати пропущений робочий час 15 та 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 як прогул (а.с. 35).

Згідно із Наказом №59-к від 22.08.2017 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули з 23.08.2017 року (а.с. 34).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни (ст. 139 КЗпП України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

За змістом ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи (ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України).

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що до дня звільнення ніхто не вимагав у неї будь-яких письмових та усних пояснень, її не викликали на засідання профспілкового комітету з розгляду питання щодо звільнення, жодних листів чи повідомлень з цього приводу вона не отримувала.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до Управління Держпраці в Івано-Франківській області щодо можливих порушень законодавства про правцю в КЗ «Галицька ЦРЛ».

У відповіді на дане звернення №16-07/15-10/7527 від 20.12.2017 року зазначено про ряд порушень законодавства про працю, зокрема щодо внесення записів до трудової книжки, ознайомлення з наказом про звільнення та видачі трудової книжки, нарахування заробітної плати (а.с. 9).

12.12.2017 року Управлінням держпраці в Івано-Франківській області за результатати проведеної перевірки було видано Припис №09-08-343/611-435 головному лікарю КЗ «Галицька ЦРЛ» ОСОБА_3 з вимогами у строк до 20.12.2017 року усунути виявлені порушення та дотримуватись ч. 2 ст. 30 Заокну України «Про оплату праці», п. 2.5 глави 2 та п. 4.2 глави 4 Інструкції по порядок ведення трудових книжок працівників (а.с. 11-15).

Згідно копії листа КЗ «Галицька центральна районна лікарня» №01-7 від 27.12.2017 року на виконання вищевказаного припису Управління держпраці в Івано-Франківській області проведено інструктивну нараду з працівниками бухгалтерії та відділу кадрів, доручено старшому інспектору з кадрів ОСОБА_4 вести постійний контроль за правильністю та точним відображенням обліку роботи працівників закладу, усунено порушення щодо обліку робочого часу інспектора з кадрів ОСОБА_2, у табелі обліку робочого часу внесено відповідні записи (а.с. 36).

Позивачем не заперечувалося, що під час перебування у відпустці вона виїхала за кордон і повернулася в Україну тільки 14 листопада 2017 року (а.с. 44).

Відповідно, під час службової перевірки отримати її пояснення можливості не було.

14.08.2017 року ОСОБА_2 направлявся лист про результат розгляду її питання про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, який отримано 26.08.2017 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 8, 39), а також після звільнення направлялася трудова книжка, однак у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не отримала рекомендованного листа, він повернувся до відправника. Тому тільки після повернення в Україну 16 листопада 2017 року вона отримала трудову книжку особисто (а.с. 47), і цю обставину позивач не заперечила в судовому засіданні апеляційного суду.

При цьому згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2801цс15, відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Виходячи з аналіу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд приходить до висновку про вчинення позивачем порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу з 15.08.2015 року по 22.08.2017 року, що є підставою для звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому поважних причин неявки на робоче місце у ці дні на роботі суду не надано, а факт відсутності на роботі в даний період часу не заперечувався позивачем в судових засіданнях суду першої інстанції та апеляційного суду.

Вказані порушення порядку отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення мали місце у зв'язку з відсутністю позивача до 14 листопада 2018 року на території України, і не можуть слугувати піставою для визнання незаконним та скасування такого наказу.

Що стосується вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то такі є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про вільнення, а тому також не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Отже, додаткове рішення Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року також слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 26 вересня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» про визнання незаконним звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.