Справа №442/4089/17
Провадження №2/442/253/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.,

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки земельної ділянки в натурі, -

з участю представника позивача - адвоката ОСОБА_3,

та представника відповідача - адвоката ОСОБА_4,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить виділити йому з земельної ділянки площею 0,4 га, що належить відповідачу ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_1 частку в натурі у розмірі 0,2 га.

В обґрунтування позову покликається на те, що перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. На даний час вона звернулась до суду з позовом про поділ будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, вважаючи, що воно є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому вона умисно нічого не згадує про те, що за час спільного проживання вона отримала в Рибницькій сільській раді земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства розміром 0,4 га по вул. Нагірній в с.Рибник і виготовила на неї державний акт. Вважає, що дана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить виділити йому Ѕ частину вказаної земельної ділянки.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Доповнили, що він, ОСОБА_1, особисто брав участь у оформленні всіх документів, пов'язаних з приватизацією спірної земельної ділянки, узгоджував межі з сусідніми землекористувачами, оскільки вважав, що вона є спільною власністю.

Відповідачка та її представник ОСОБА_4 позову не визнали. Суду пояснили, що спірна земельна ділянка хоч і була набута під час шлюбу з відповідачем, однак не є спільною власністю подружжя, оскільки вона, відповідачка, скористалась своїм правом на безоплатну приватизацію і відповідно до вимог ч.5 ст.57 Сімейного кодексу України ця ділянка є її особистою приватною власністю. Вважають позов безпідставним та просять в його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як встановлено матеріалами справи і сторонами не оспорюється, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.09.1983 року уклали шлюб, який був зареєстрований Новокропивницькою сільською радою Дрогобицького району, актовий запис №22.

Згідно довідки №593 від 03.05.2017 року, виданої виконавчим комітетом Рибницької сільської ради, за гр. ОСОБА_2 відповідно до даних земельно-кадастрового обліку обліковується земельна ділянка площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1, виданого 10.05.2012 року Управлінням Держкомзему у Дрогобицькому районі Львівської області, ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови Дрогобицької райдержадміністрації №652 від 26.12.2011 року є власником земельної ділянки площею 0,4000 га., цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що між сторонами був укладений шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є їх особистою приватною власністю, а також щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Відповідно до вимог абзацу другого частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змін, внесених до Сімейного кодексу України Законом № 4766-VI від 17.05.2012 було виключено ч.5 ст.61 Сімейного кодексу України, та доповнено ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України п. 5 наступного змісту: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 11 червня 2012 року у справі №6-66ц11, за змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

З огляду на вказане, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки земельної ділянки в натурі - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хомик А.П.