_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1411/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,

секретар судового засідання - Дідур Ганна Сергіївна,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання спільної часткової власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 21.07.2016 року квартири за адресою: АДРЕСА_1, в частині продажу Ѕ частини квартири, що належить ОСОБА_1

При цьому позивач посилається на те, що вона разом із ОСОБА_2 з 18.12.1993 року проживали однією сім'єю без укладання шлюбу у комунальній квартирі № АДРЕСА_2. Позивач зазначає, що у 1994 році нею та ОСОБА_2 було прийнято рішення про обмін комунальної квартири, внаслідок чого за спільною домовленістю, позивач в обмін на кімнату відповідача за договором дарування оформила на ОСОБА_2 належну їй однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Позивачка з донькою отримала в обмін двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4. Позивач зазначає, що після оформлення обміну вона продовжувала проживати разом із відповідачем у своїй двокімнатній квартирі.

Оскільки позивач і відповідач ОСОБА_2 продовжували проживати спільно, позивач наполягає на тому, що ними було прийнято рішення про продаж нерухомого майна та придбання у спільну часткову власність квартири № АДРЕСА_5, яку оформлено на відповідача ОСОБА_2 Позивач вказує, що у квартирі № АДРЕСА_5 вона разом із відповідачем зробили ремонт та постійно разом проживають, позивач здійснює оплату комунальних послуг. Таким чином не зважаючи на те, що спірна квартира зареєстрована на праві власності лише за ОСОБА_2, позивач вважає, що Ѕ частка квартири належить їй. Позивачу стало відомо про укладений 21.07.2016 року між відповідачами договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_5, яка на думку позивача, є спільною частковою власністю позивача та ОСОБА_2 Оскільки оспорюваний договір порушує права позивача, вона на підставі ст.ст. 203, 215, 317, 356, 358 ЦК України змушена звертатися до суду із позовом.

Ухвалою суду від 12.10.2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

12.10.2016 року ухвалою суду накладено арешт на Ѕ частину квартири № АДРЕСА_5.

У ході розгляду справи судом неодноразово постановлювалися ухвали про витребування доказів, а саме від 14.11.2016 року, від 10.05.2017 року,

24.10.2017 року позивач надана до суду змінену позовну заяву, в якій просить на підставі ст.ст. 6, 11, 12, 202, 627, 638 ЦК України, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 ніколи не проживала та не буде проживати в оспорюваній квартирі, так як постійно проживає у Німеччині, а тому позивач вважає, що внутрішня воля сторін договору від 21.07.2016 року не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, на думку позивача, укладаючи договір знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Матеріали справи містять письмові заперечення відповідача ОСОБА_2, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування чого зазначає, що відповідач разом із позивачем дійсно проживали разом у комунальній квартирі, але виключно в якості сусідів/друзів. Відповідач звертає увагу, що він разом із позивачем почав проживати однією сім'єю приблизно у 1997 році, тобто після придбання спірної квартири.

В подальшому, а саме 28.02.2018 року відповідач надав до суду відзив на змінену позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю на момент придбання спірної квартири та зважаючи на відсутність доказів участі позивача у придбанні спірної квартири, оспорюваний договір є таким, що укладений відповідно до вимог чинного законодавства.

21.03.2018 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_5, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки, позивач та її батько ОСОБА_2 лише з 1997 року почали проживати однією сім'єю, тобто після придбання спірної квартири.

03.04.2018 року позивач ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив, зазначивши про фіктивність укладеного відповідачами правочину щодо продажу спірної квартири, а також письмові пояснення від 23.04.2018 року, в яких детально описала спільне проживання з відповідачем ОСОБА_2 та вказала, що третя особа ОСОБА_5 стосунків з відповідачем ОСОБА_2 протягом довгого часу не підтримувала.

Відповідач ОСОБА_5 електронною поштою надала додаткові пояснення на письмові пояснення позивача від 23.04.2018 року, вказавши, що завжди підтримувала звязок зі своїм батьком та він обіцяв, що спірна квартира буде належати їй, його рідній дочці, в той час як ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_6 мають у власності нерухоме майно.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали відзив на позов та просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином.

Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 (до шлюбу - ОСОБА_8) Н.С. та відповідач ОСОБА_2 познайомились, коли проживали в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_6. В зазначеній квартирі відповідач ОСОБА_2 займав одну кімнату (24/100 частин вказаної квартири), позивач ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_8) Н.С. зі своєю донькою від першого шлюбу ОСОБА_6 мала іншу кімнату (21/100 частин вказаної квартири).

Сторони проживали в зазначеній квартирі до 21.07.1994 року, коли:

- згідно з договором №3808 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним на Одеській товарній біржі, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_9 купила 24/100 частин квартири №АДРЕСА_7, що складається з 1 кімнати житловою площею 25 кв.м. /т.1 а.с.120-121/;

- згідно з договором №3811 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним на Одеській товарній біржі, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 купила 21/100 частин квартири №АДРЕСА_8, що складається з 1 кімнати житловою площею 25 кв.м. /т.1 а.с.127-128/.

Крім зазначеної кімнати в комунальній квартирі ОСОБА_8 на праві приватної власності належали:

-квартира №110 по вул. Фрунзе (теперішня назва - Балківська) в м. Одесі на підставі договору дарування від 19.02.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 /т.1 а.с.24-25/;

-квартира під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі на підставі свідоцтва про спадкування за заповітом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 02.11.1993 року, та свідоцтва про спадкування за заповітом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 06.09.1994 року.

В ході судового розгляду справи зясовано та не оспорювалось сторонами, що з метою поліпшення житлових умов за домовленістю сторонами фактично був здійснений обмін належної ОСОБА_2 кімнати в комунальній квартирі на однокімнатну квартиру ОСОБА_8 з подальшим придбанням ОСОБА_8 за рахунок двох кімнат іншої однокімнатної квартири.

Так, 29.11.1994 року ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі, що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 33,0 кв.м., в тому числі житлової 17,4 кв.м., що вбачається з Договору, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 /т.1 а.с.135-136/.

21.07.1994 року ОСОБА_8, діюча від себе особисто та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_9, загальною корисною площею 52,2 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 27,5 кв.м., що вбачається з Договору №3810 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 21.07.1994 року на Одеській товарній біржі /т.1 а.с.239-240/.

Таким чином, внаслідок зазначених дій позивач ОСОБА_1 (на той час - ОСОБА_8) Н.С. замість однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_6 (21/100 частин квартири) та однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_10, отримала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9. Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу замість однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_6 (24/100 частин квартири) отримав однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_10.

12.03.1996 року ОСОБА_2 продав квартиру під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі, про що суду надано Договір купівлі-продажу квартири від 12.03.1996 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 /т.1 а.с.156-157/.

12.03.1996 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено біржову угоду № Н/96-0275, за якою відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру № АДРЕСА_5, загальною площею 44,4 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 31,1 кв.м., а також: кухні, санузла, коридору /т.1 а.с.13-14/.

Відповідно до Договору №Н/96-0398 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській універсальній біржі «Центр» 17.04.1996 року, вбачається, що ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_14 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_11, загальною площею 33,4 кв.м., що складається з 1 кімнати житловою площею 17,4 кв.м., а також: кухні, туалету, ванної, коридору, 2 кладових /т.1 а.с.133-134/.

Тобто, з наданих сторонами письмових доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 здійснив купівлю спірної квартири в той самий день, коли продав належну йому однокімнатну квартиру, а позивач ОСОБА_1 продала свою однокімнатну квартиру лише через місяць після придбання відповідачем ОСОБА_2 квартири № АДРЕСА_5.

В ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що квартира № АДРЕСА_5 придбана нею та відповідачем ОСОБА_2 за спільні кошти, у вказаній квартирі вони зробили ремонт та постійно разом проживають, позивач здійснює оплату комунальних послуг, оскільки проживала із відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 1993 року.

Судом досліджено довідку з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 719 від 22.12.2011 року, з якої слідує, що у квартирі № АДРЕСА_12 проживають з 21.08.1996 року ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_6

Окрім того, судом досліджено довідку з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 07.07.2016 року, з якої вбачається, що з 29.04.1996 року ОСОБА_2 одноособово зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак, суд критично оцінює вказані письмові докази, оскільки зазначення реєстрації за певною адресою не доводить факт проживання цієї особи за адресою реєстрації.

07.09.2001 року між сторонами зареєстровано шлюб, що вбачається з відповідних відміток в паспортах та не оспорювалось сторонами. Шлюб на даний час не розірвано та сторони спільно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані обставини сторонами особисто підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року N 6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Стороною позивача в ході судового розгляду справи неодноразово наголошувалось на тому, що спірна квартира № АДРЕСА_5 була придбана за спільні кошти, отримані від продажу однокімнатних квартир та позичених позивачем у її друга ОСОБА_15 При цьому відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні надавав пояснення, що саме він позичав у ОСОБА_15 гроші для придбання спірної квартири, які в подальшому повернув.

З цього приводу суд зазначає, що 12.03.1996 року відповідач ОСОБА_2 здійснив продаж належної йому однокімнатної квартири № АДРЕСА_13 /Глушка/ у м. Одесі /нотаріально посвідчений договір № 13-1781/.

Таким чином, зіставляючи дату продажу ОСОБА_2 квартири № АДРЕСА_13 /Глушка/ у м. Одесі, а саме 12.03.1996 року, та дату придбання відповідачем квартири № АДРЕСА_5, теж 12.03.1996 року, суд приходить до висновку, що відповідач в один і той же день здійснив продаж однокімнатної квартири та придбав спірну двокімнатну квартиру.

Дослідивши договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/96-0898, а саме квартири № АДРЕСА_14, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 /до шлюбу ОСОБА_8/ продала належну їй квартиру лише 17.04.1996 року. Тобто після сплину понад місяць від дати придбання відповідачем спірної квартири. З цього приводу позивач пояснювала, що позичила гроші у свого друга ОСОБА_15 для придбання спірної квартири та повернула їх після продажу квартири № АДРЕСА_14.

В судовому засіданні 13.06.2017 року судом було допитано в якості свідка ОСОБА_15, який пояснив, що ОСОБА_16 є подругою його дружини, в звязку з чим він знайомий з позивачем з 1982 року. Свідок ОСОБА_15 підтвердив, що в 1996 році давав позивачу в борг 5000 доларів США для придбання квартири, які пізніше були йому повернуті. При цьому свідок зазначив, що між сторонами по справі були сімейні стосунки та він сприймав ОСОБА_16 (на той час - ОСОБА_8) Н.С. та ОСОБА_2 як одну сімю.

Судом досліджено трудову книжку відповідача ОСОБА_2 та трудову книжку позивача ОСОБА_1, з яких вбачається, що на час придбання спірної квартири сторони були офіційно працевлаштовані, та на даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами.

У судовому засіданні 23.04.2018 року судом було допитано свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19

Так, свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що знає позивача ОСОБА_1 з 1982 року, так як свідок з позивачем разом працювали. Відповідача ОСОБА_2 свідок знає з 1991 року, коли він вселився в кімнату в комунальній квартирі. Свідок ОСОБА_17 зазначила, що з 1993 року сторони проживали однією сімєю спочатку в комунальній квартирі, потім в квартирі на пр. Глушка, в іншій квартирі залишилась проживати донька позивача ОСОБА_6 з бабусею та дідусем. Свідок зауважила, що в 1996 році позивач з відповідачем просили у неї в борг 5000 доларів США на придбання квартири, однак свідок не могла позичити вказану суму.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що знає позивача з 1991 року, а відповідача з 1993 року. Свідок ОСОБА_20 зауважив, що сторони проживали однією сімєю з 1993 року в комунальній квартирі, з 1994 року в квартирі на пр. Глушка біля магазину «Океан», а з 1996 року в спірній квартирі на вул. Краснова. При цьому свідок вказав, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані від продажу квартири ОСОБА_2 та позичених 5000 доларів США у ОСОБА_15 Зі слів позивача свідку відомо, що борг ОСОБА_15 був повернутий після продажу належної позивачу квартири на вул. Балківській. При цьому свідок ОСОБА_20 пояснив, що сторони по справі жили дружно, поки відповідач ОСОБА_2 не став зловживати алкоголем.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вони з позивачем ОСОБА_1 разом працювали та знайомі з 1981 року. Відповідача ОСОБА_2 свідок знає з 1994 року як цивільного чоловіка позивача. Свідок ОСОБА_19 зауважила, що спірна квартира на вул. Краснова була придбана сторонами за ініціативою ОСОБА_2 та для її купівлі прийшлось позивачу продати свою квартиру на вул. Балківській, а відповідачу його квартиру на пр. Глушка біля магазину «Океан». Зі слів позивача ОСОБА_1 свідку відомо, що сторони позичили у ОСОБА_15 5000 доларів США, які потім позивач повернула. При цьому свідок ОСОБА_19 пояснила, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, що свідок не розуміла і казала позивачу, що ідея щодо купівлі квартири хороша, однак потрібно спочатку зареєструвати шлюб.

Суд критично оцінює показання допитаних свідків щодо отримання позивачем ОСОБА_1 грошей в борг від ОСОБА_15 в сумі 5000 доларів США та в подальшому повернення цього боргу за рахунок продажу належної позивачу квартири № АДРЕСА_14, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а відомі свідкам лише зі слів позивача ОСОБА_1 Крім того, свідки підтвердили факт спільного проживання сторін по справі в цей період, пояснили, що сприймали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як одну сімю, а отже неможливо встановити, чи були зазначені кошти отримані та повернуті особисто ОСОБА_1, чи це були спільні кошти сторін по справі. Зазначені обставини також вбачаються з особистих пояснень сторін по справі, які стверджували, що кожним з них особисто були отримані зазначені гроші у свідка ОСОБА_15

Відповідно до ст. 375 ЦК УРСР (в ред. чинній на момент придбання спірної квартири) договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що сторони мали сімейні стосунки на час придбання спірної квартири, та тривалий час проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, однак обставини щодо придбання сторонами квартири № АДРЕСА_5 внаслідок спільної праці або наявності письмової угоди між сторонами щодо придбання вказаної квартири ними у спільну власність належними та допустимими доказами стороною позивача не доведені.

На виконання ухвали суду про витребування доказів судом досліджено договір купівлі-продажу, укладений 21.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_21, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру № АДРЕСА_5 /т.1 а.с.71-72/.

При оформленні вказаного договору відповідачем ОСОБА_2 було надано нотаріально посвідчено заяву, в якій він свідчить, що на момент придбання квартири № АДРЕСА_5 він в шлюбі ні з ким не перебував, однією сімєю з іншими особами не проживав та шлюбного контракту не укладав, та зазначає, що квартира була придбана ним поза шлюбу, на власні кошти, які не є спільним майном подружжя /т.1 а.с.73/.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, щодо проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд зазначає, що позивачем всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та достатніх доказів спільного проживання із відповідачем ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 1993 року по дату укладання оспорюваного договору та позивачем не заявлено вимог про встановлення вказаного факту, що має юридичне значення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Таким чином уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо придбання спірної квартири на праві спільної часткової власності мали бути доведені письмовою угодою сторін щодо набуття майна на підставі спільної власності або доказами, що підтверджують спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких сторони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна. Однак в ході судового розгляду належних доказів з цього приводу стороною позивача суду не надано.

У ході розгляду справи позивач наполягала на тому, що договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами є фіктивним, так як відповідач ОСОБА_5 ніколи не проживала та не буде проживати в оспорюваній квартирі, так як постійно проживає у Німеччині, а тому позивач вважає, що внутрішня воля сторін договору від 21.07.2016 року не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, на думку позивача, укладаючи договір знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При прийнятті рішення, суд приймає до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Так, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Сторона позивача ОСОБА_1 в своїх вимогах та поясненнях посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 проживає за кордоном та не має намірів повертатися до України та проживати в спірній квартирі, однак на підтвердження вказаних доводів стороною позивача будь-яких доказів не надано. При цьому суд факт проживання ОСОБА_2 у квартирі після укладання договору купівлі-продажу жодним чином не свідчить про відсутність волевиявлення при укладанні договору. Вказані обставини є закономірною життєвою ситуацією.

Разом із тим, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо складеного ОСОБА_2 12.09.2015 року заповіту на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як доказ придбання спірної квартири за спільні кошти позивача та ОСОБА_2, оскільки факт складання заповіту є лише волевиявленням власника щодо подальшої долі його майна після його смерті та не позбавляє особу права розпоряджатися своїх майном.

Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги, що позивач не являється стороною договору купівлі-продажу від 21.07.2016 року, суд зазначає, що у відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року позивач мала б право на звернення до суду із даними позовними вимогами, якби її права та законні інтереси були порушені вчиненням правочину. Однак, всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що оспорюваним договором порушено її права та законні інтереси.

Проаналізувавши встановлені обставини та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та недоведені.

У звязку із відмовою у задоволенні позову судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 234, 316, 328, 355, 356 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_15) до ОСОБА_2 (РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1), ОСОБА_5 (РНОКПП невідомий, в м. Одесі та Одеській області не зареєстрована) про визнання спільної часткової власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Повний текст рішення суду складено 30.05.2018 року.

Суддя Васильків О. В.