Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 171/1456/15-ц

провадження № 61-13802св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Ляховської І. Є., Михайлів Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 25 травня 2012 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 18 400 грн на строк до 01 липня 2012 року, про що власноруч написав розписку. ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу не виконав. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою у розмірі 18 400 грн, три проценти річних - 1 656 грн, інфляційні втрати - 13 862 грн 61 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року у складі судді Чумак Т. А. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка, складена ОСОБА_2 про обов'язок сплатити ОСОБА_1 18 400 грн, не може бути взята до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог, так як з неї неможливо встановити, на виконання якого саме зобов'язання відповідач має сплатити обумовлену суму коштів. Оскільки факт отримання відповідачем у позивача в борг 18 400 грн не знайшов свого підтвердження, то позов не підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 18 400 грн, 3 % річних від простроченої суми за період з 01 липня 2012 року по 30 червня 2015 року в сумі 1 656 грн, інфляційні втрати в сумі 13 862 грн 61 коп. та судовий збір у сумі 616 грн 71 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову є помилковим, оскільки розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у сумі 18 400 грн. Незазначення у розписці, на виконання якого саме зобов'язання відповідач мав повернути отриману ним суму грошових коштів, не спростовує факт їх отримання та зобов'язання з їх повернення.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він ніколи не отримував у ОСОБА_1 грошові кошти в борг. У розписці від 25 травня 2012 року не зазначено дати та місця отримання коштів, з її змісту не вбачається, на виконання якого зобов'язання він повинен сплатити обумовлену суму. Апеляційний суд не встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та не взяв до уваги правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15.

06 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 171/1456/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що 25 травня 2012 року ОСОБА_2 склав розписку, за якою зобов'язався виплатити ОСОБА_1 18 400 грн до 01 липня 2012 року. Цей факт сторонами не заперечується.

Встановивши, що розписка від 25 травня 2012 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов'язанням повернути їх, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та задовольнив позов.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що він ніколи не отримував у ОСОБА_1 грошові кошти в борг і що апеляційним судом не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно з яким розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, є необґрунтованими. Апеляційним судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов'язання. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.

Відсутність у розписці посилання, на виконання якого саме зобов'язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу, не має правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов'язковою умовою договору позики.

Те ж саме стосується наведених у касаційній скарзі доводів про те, що грошові кошти за договором не передавалися у присутності зазначених у розписці свідків. Закон не вимагає присутність сторонніх осіб при укладенні між сторонами договору позики.

Крім того, відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний