П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
5 грудня 2018 року м. Київ
справа № 363/214 /17
провадження: 22-ц/824/1809/2018
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів Махлай Л.Д., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання Станішевської Б.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області, подану начальником Вишгородського районного відділу Федоренко Сергія Федоровича, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Купрієнка С.І.
у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа Вишгородський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту постійного проживання,-
У січні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України їхнього батька ОСОБА_3 стан ом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своєї заяви зазначали, що вони народилися у м. Єреван (республіка Вірменія) та у 1990 році переїхав зі своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україну та з того часу постійно проживають на її території, батько проживає в У країні з 1988 року. Його батько є громадянином України, з 23 серпня 2002 року до сьогоднішнього часу він зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Встановлення юридичного факту проживання його батька на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно заявникам для оформлення громадянства.
Посилаючись на зазначені обставини, просили встановити юридичний факт постійного проживання в Україні їх батька ОСОБА_3 за станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року заяву про встановлення факту постійного проживання задоволено. Встановлено факт постійного проживання в Україні батька заявників, ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року скасовано, у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасовано, справу № 363/214/17-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду визначено дату розгляду справи цим судом в судовому засіданні 7 листопада 2018 року.
Не погоджуючись з рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, від імені якого діє начальник Вишгородського районного відділу УДМСУ в Київській області Федоренко С.Ф., подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовані усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зокрема, зазначав про те, що копія паспорта громадянина СССР на ім`я ОСОБА_3 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки з вказаного документу неможливо встановити в якому році ОСОБА_3 був прописаний в радгоспі «Дергачівський».

Крім того, посилався на те, що діючим законодавством чітко визначено порядок набуття громадянства України, яким не передбачено набуття громадянства на підставі рішення суду.

В судове засідання представник заінтересованої особи Вишгородський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений (а.с. 153), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні представник заявників ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єреван Вірменської РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 7 червня 1989 року зроблено актовий запис № 1049, батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про що свідчить свідоцтво про народження заявника та його переклад /а.с.10/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 у м. Єреван Республіка Вірменія, про що в книзі реєстрації актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 зроблено актовий запис № 1009 та батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про що свідчить свідоцтво про народження заявника та його переклад /а.с.35-36/.
З копії паспорта громадянина СССР, серії НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 з 21 листопада 1988 року по 10 липня 2001 року був прописаний за адресою: радгосп «Дергачівський», вулиця 23 серпня, 7 (гуртожиток).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України та отримав паспорт виданий Кам`янець - Подільським РВ УМВС України в Хмельницькій області 22 серпня 2002 року. Відповідно до форми №1 щодо надання паспорту він був виданий в обмін на паспорт старого зразка /а.с.6-8/.
Згідно з довідкою військового комісаріату Оболонського району м. Києва від 18 грудня 2008 року, Свасян Авет 24 жовтня 2008 року призовною комісією визнаний непридатним для військової служби /а.с.29 зворот/.
З листа Державної міграційної служби України від 20 лютого 2017 року №6-1024/3.1-17 вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживав на території України з 1988 року /а.с.28/.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із доведеності заявниками факту проживання їх батька ОСОБА_3 в Україні з 1988 року і станом на станом на 24 серпня 1991 року.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам і доводами апеляційної скарги не спростований.
На день розгляду справи в суді першої інстанції підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Тлумачення ст..256 ЦПК України ( у редакції, чинній на час звернення до суду із заявою про встановлення факту) перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Статтею 8 Закону України «Про громадянство» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Пунктами 25,27 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 ( в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) зазначено, що один із документів, який подається особою для набуття громадянства України, є документ, що підтверджує факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України або документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.
Пунктом 44 цього Порядку передбачено, що у разі відсутності документа, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду.
Установлено, що ОСОБА_3 з 1988 року проживав на території України, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина СРСР про прописку в совхозі «Дергачівський», АДРЕСА_2 з 21 листопада 1988 року, звідки був виписаний 10 липня 2001 року (а.с.5). Зазначені обставини підтверджуються листом відповіддю Державної міграційної служби України (а.с.28).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що копія паспорта є неналежним доказом не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення суду, оскільки наявна в паспорті інформація щодо прописки ОСОБА_3 підтверджується іншими доказами зокрема, відповіддю Державної міграційної служби України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375,381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі начальника Вишгородського районного відділу залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Махлай

Л.Д. Поливач