Справа № 202/8069/16-ц
Провадження №2/202/113/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Волошина Є.В.,

за участю секретаря Шишляннікова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Індустріального районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: завідувач Шостої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання права власності -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: завідувач Шостої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання права власності. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 27 січня 1999 року Виконкомом міської Ради народних депутатів ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1. 06 травня 2004 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частину вищезазначеної квартири. Позивач вступила у спадщину після смерті ОСОБА_7, у звязку із чим позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 травня 2005 року, в якому зазначено, що 1/9 частка вказаної квартири залишається відкритою для іншого спадкоємця. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса також звернулись син та донька від першого шлюбу. Позивачу (дружині померлого ОСОБА_7І.) та його сину були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, кожному по 1/9 частини квартири АДРЕСА_1. Донька від першого шлюбу ОСОБА_8 свідоцтво на 1/9 частину вказаної вище квартири не отримувала і тому зазначена частка залишається відкритою. Разом із цим, після смерті ОСОБА_7 пройшло вже одинадцять років і жодний із спадкоємців не заявляв своїх прав на вказану 1/9 частки вищезазначеної квартири. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7, оскільки є його дружиною. Крім того, на час смерті ОСОБА_7І, позивач проживала та була прописана разом із спадкодавцем. Після прийняття спадщини позивач проживає у спірній квартирі, користується нею та сплачує усі комунальні платежі. Посилаючись на ч.1 ст.344 ЦК України, позивач зазначає, що набула право власності на 1/9 частини спірної квартири, якою відкрито та безперервно продовжує володіти та користуватись на протязі 17 років.

В судове засіданні позивач зі своїм представником не зявились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якій останній зазначив, що позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. На виконання доручення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, відповідача ОСОБА_2 було допитано Городищенським районним судом Волгоградської області РФ, під час якого ОСОБА_2 зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, а від спадкових прав, які відкрились після смерті ОСОБА_7 вона не відмовляється.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Завідувач Шостої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2004 року помер ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ №570032, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м.Дніпропетровська 18 травня 2004 року (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_7, відкрилась спадщина, в тому числі і на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

З постанови Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 грудня 2016 року вбачається, що після смерті ОСОБА_7, Шостою дніпровською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №910/04 за заявою доньки померлого ОСОБА_2 Також із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися син та дружина померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30 травня 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом кожному на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 свідоцтво на 1/9 частки вищезазначеної квартири не видавалось (а.с.17).

Разом із цим, відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, згідно п.4.10 гл.10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Суд також зазначає, що згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином суд приходить до висновку, що 1/9 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7

Щодо посилання позивача на ч.1 ст.344 ЦК України як на підставу позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 9 роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Проте, матеріали справи наведених обставин не містять, оскільки право власності на 1/9 частини спірної квартири належить відповідачу, яка не відмовлялась від права власності на неї.

Крім того, як було зазначено судом вище, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Разом із цим, позивачу було відомо про існування іншого спадкодавця (ОСОБА_2 відповідача по справі), яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та враховуючи положення ст.1268 ЦК України, набула право власності на 1/9 частини спірної квартири.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/9 частини №109 у будинку №79 по вулиці С.Ковалевської у м.Дніпрі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.4,5,81,141,247,263-265,354 ЦПК України ст.ст.16,344,1268,1296,1297 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: завідувач Шостої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Волошин Є.В.