Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/826/13-ц

провадження № 61-745св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 як правонаступник ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - П'ята Львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Мельничук О. Я., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 і у липні 2012 року дізналась, що її квартиру договором дарування переоформлено на ОСОБА_6

Вона ніколи не мала наміру розпоряджатись належним їй нерухомим майном, спірна квартира є її єдиним житлом, договір дарування вона не укладала та не підписувала.

Вона є одинокою людиною, по господарству їй допомагала жінка на прізвище ОСОБА_6, однак жодних домовленостей щодо відчуження квартири з нею не мала.

Вказала, що фактично квартиру нікому не передавала, тому за договором дарування у відповідача не виникло право власності.

Просила визнати недійсним договір дарування від 29 грудня 2004 року з підстав, передбачених статтями 203, 215, 717, 718, 722 ЦК України.

У зв'язку з смертю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, суд залучив в якості позивача її правонаступника - ОСОБА_4, яка вказувала, що спірний договір дарування укладено внаслідок помилки.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року у складі судді Лозинського Б. М. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 29 грудня 2004 року, посвідчений П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою м. Львова.

Стягнуто з ОСОБА_6 на корить держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір дарування було укладено внаслідок помилки, а тому його слід визнати недійсним. Суд першої інстанції виходив з того, що позивач була особою похилого віку, після укладення спірного договору продовжила проживати в спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги, інше житло у неї було відсутнє.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правовою підставою позову було вчинення підпису на спірному договорі дарування не ОСОБА_5, а іншою особою, проте суд першої інстанції за відсутності відповідної заяви змінив підставу позову, визнавши недійсним зазначений договір через помилку дарувальника.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що після вступу у справу в якості правонаступника, ОСОБА_4 вказувала про вчинення оскаржуваного правочину внаслідок помилки. Крім того, підставою позову є фактичні обставини, наведені у заяві, а зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

У лютому 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що суд першої інстанції у порушення вимог закону розглянув справу за його відсутності та відсутності його представників. Всі обов'язки по утриманню спірної квартири з 2004 року виконував він, будучи зареєстрованим у спірній квартирі з 2005 року, що свідчить про прийняття ним квартири. Волевиявлення ОСОБА_5 на укладення договору дарування було вільним і незалежним. Суд першої інстанції змінив підстави позову, вказавши, що спірний правочин вчинено внаслідок помилки, чим вийшов за межі позовних вимог. Позов про визнання правочину недійсним може бути задоволений лише на вимогу сторони, яка діяла під впливом помилки, а не на вимогу правонаступника.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 29 грудня 2004 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_2, згідно із яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв вказану квартиру.

30 січня 2013 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 6/507 від 17 грудня 2012 року, проведеній у кримінальній справі, порушеній за наслідком звернення ОСОБА_5 до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, підпис від її імені у графі «Підписи» в примірнику договору дарування квартири АДРЕСА_3, укладеному 29 грудня 2004 року, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

ОСОБА_4, яка є спадкоємцем померлої за заповітом від 25 липня 2012 року, була залучена судом до участі у справі як правонаступник позивача.

Згідно із висновком № 2009 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів від 13 лютого 2015 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2013 року, підписи від імені ОСОБА_5 розташовані після слова «Підписи» на двох примірниках договору дарування квартири від 29 грудня 2004 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і підпис від імені ОСОБА_5, розташований у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій П'ятої Львівської державної нотаріальної контори за 2004 рік виконані ОСОБА_5

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином з'ясував, що позивач посилалась на загальні підстави для визнання спірного договору недійсним (статті 203, 215 ЦК України), однак при цьому обґрунтовувала свої вимоги тими обставинами, що вона не мала наміру дарувати будь-кому свою квартиру, яка є її єдиним житлом, і в якому вона постійно мешкає.

З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що спірний договір дарування було укладено внаслідок помилки, а тому його слід визнати недійсним. При цьому, суд першої інстанції дослідив вік позивача (82 роки на момент укладення спірного договору), її стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживання позивача в спірній квартирі після укладення договору дарування.

При цьому враховано, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Доводи відповідача про те, що всі обов'язки по утриманню спірної квартири з 2004 року виконував він є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Доводи ОСОБА_6 про те, що він як обдаровуваний за договором дарування прийняв подарунок та був зареєстрований у спірній квартирі спростовуються матеріалами справи, а саме довідками житлово-будівельного кооперативу № 119 від 06 березня 2013 року та № 137 від 30 квітня 2014 року, з яких вбачається, що ОСОБА_5 до дня смерті була єдиною особою, зареєстрованою у спірній квартирі.

Аргументи ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції у порушення вимог закону розглянув справу за його відсутності та відсутності його представників є безпідставними, оскільки процесуальним законом передбачений розгляд справи за відсутності сторін та за умови їх належного повідомлення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи 10 серпня 2017 року, його представники подавали заяви про відкладення розгляду справи, у задоволенні яких суд першої інстанції обґрунтовано відмовив, визнавши неповажними причини неявки представників відповідача у судове засідання.

Отже, судове рішення першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи.

Натомість, помилково скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не враховано, що в розумінні цивільного процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

При цьому процесуальне законодавство не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (стаття 119 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві про фактичні обставини справи, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження цих вимог.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на конкретні обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, зокрема те, що позивач є людиною похилого віку і у зв'язку з цим потребувала догляду, однак не мала наміру дарувати своє єдине житло відповідачу, і формально керувався загальними підставами, з якими пов'язана недійсність правочину.

Апеляційним судом не враховані роз'яснення, викладені у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», про те, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до статті 214 ЦПК України 2004 року суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги заперечення, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року скасувати, рішення Франківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк