Справа № 481/753/17
Провадж.№ 2/481/66/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

23.05.2018 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №2 в м. Новий Буг, Миколаївської області цивільну справу позовного провадження № 481/753/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай),

Встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 вказав, що позивач ОСОБА_2 мала право на земельну частку (паю) розміром 5,62 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КПСП ім. Коцюбинського. Після отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 усно був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки на 15 років. Позивачка передала ОСОБА_5 оригінал сертифікату на право на земельну частку ( пай), а він в свою чергу передав їй 600,00 грн. орендної плати та пообіцяв виготовити на її імя Державний акт на право приватної власності на землю із виділенням земельної ділянки в натурі (на місцевості) за свої власні кошти. По закінченню пятнадцятирічного строку оренди земельної ділянки позивачка звернулась до відповідача ОСОБА_5 із проханням повернути її земельну ділянку та Державний акт на землю. Однак він повідомив, що земельна ділянка вже зареєстрована на іншу особу і він їй нічого не зобовязаний повертати. 03.04.2017 року ОСОБА_2 з відповіді Відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області дізналась, що на підставі договору дарування від 04.11.2000 року її право на земельну частку (пай) було відчужене відповідачу ОСОБА_6 і Державний акт на імя позивачки не виготовлявся.

Оскільки позивачка ОСОБА_2 не укладала та не підписувала оскаржуваного договору, до нотаріальної контори вона не ходила, з відповідачем ОСОБА_6 жодних домовленостей не мала, тому була змушена звертатися до суду із позовною заявою про визнання такого договору недійсним.

Пізніше, 28.11.2017 року представником позивача ОСОБА_3 до суду була подана уточнена позовна заява. В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 вказує, що дійсно ОСОБА_2 підписувала оскаржуваний договір, однак, нотаріусом, в порушення вимог закону зміст правочину не розяснювався, а тому позивачка ОСОБА_2, сприймала його як договір оренди земельної ділянки. А тому договір дарування права на земельну частку (пай) від 04.11.2000 року вчинений з порушенням вимог закону, укладений з метою приховати іншу угоду, через що він є недійсним.

Однак протокольною ухвалою суду 12.03.2018 року судом було відмовлено у розгляді позовної заяви з урахуванням уточнених позовних вимог, вирішено розглядати спір за первісною позовною заявою виходячи з наступного. Відповідно до ст.. 31 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), та відповідно до ст.. 49 ЦПК України ( в редакції, що діє наразі) , зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

Уточнена позовна заява була подана до суд після допиту свідків, тобто після зясування обставин по справі та дослідження доказів. Хоча представник позивача ОСОБА_3 і назвав заяву уточненою, однак по своїй сутті це є заява про зміну підстави позову, оскільки в первісному позові підставою визнання оскаржуваного договору не дійсним було те, що позивачка ОСОБА_2 його не підписувала, а договір оренди земельної ділянки було укладено в усній формі, а в уточненій позовній заяві ОСОБА_3 просить визнати оскаржуваний договір не дійсним через те. що він був укладений з метою приховання іншої угоди, а позивачка ОСОБА_2 підписуючи його, сприймала його як договір оренди.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала та просила визнати недійсним договір дарування від 04.11.2000 року. Суду пояснила, що вона була власником права на земельну частку (пай) відповідно до Сертифіката про право на земельну частку (пай). Оскільки у 2000 році мала потребу в грошових коштах, вона домовилась із відповідачем ОСОБА_5 з приводу розпорядження належного їй права на земельну частку (пай), проте вважала, що укладає з ним договір оренди земельної частки (паю). Відповідач ОСОБА_5 передав їй 600 грн, а позивачка в свою чергу підписала чистий аркуш паперу та передала йому Сертифікат на земельну частку (пай). При цьому питання щодо терміну, на який укладається договір оренди, між сторонами не вирішувалось. Так само і не вирішувалось питання про розмір орендної плати, а 600 грн. було сплачено в рахунок першого внеску. Коли ОСОБА_2 звернулась до відповідача ОСОБА_7 з проханням повернути земельну ділянку то спочатку ніякої реакції не було, а пізніше відповідач ОСОБА_6 розповів, що він памятає, як возив позивачку до нотаріальної контори де вона уклала договір дарування земельної частки (паю). Позивачка стверджує, що вона до нотаріальної контори не їздила, жодних договорів із відповідачами не укладала, ніколи не мала наміру дарувати ОСОБА_6 свою земельну ділянку. Вона лише поставила свій підпис на чистому аркуші паперу, який відповідач ОСОБА_5 сказав, що пізніше заповнить.

Представник позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі та визнати договір дарування земельної частки (паю) від 04.11.2000 року недійсним з підстав, наведених ним у позові.

Відповідач ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представник проти задоволення позову заперечили, пославшись на його безпідставність.

Відповідач ОСОБА_5 суду пояснив, що позивачку ОСОБА_2 він не знає, жодних договірних стосунків він із нею ніколи не мав і вперше побачив її в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_6 суду пояснив, що у 2000 році ОСОБА_8 познайомив його із позивачкою ОСОБА_2, яка отримавши Сертифікат на право на земельну частку (пай) намагалася передати його, продати чи подарувати оскільки їй потрібні були кошти. Відповідач ОСОБА_6 дав ОСОБА_8 кошти, які той в свою чергу надав в борг ОСОБА_2 Через деякий час ОСОБА_8 повідомив відповідачу, що ОСОБА_2 не має змоги повернути борг. Відповідач ОСОБА_6, їздив додому до позивачки ОСОБА_2, яка повідомила, що в рахунок заборгованих коштів, вона подарує своє право на земельну частку(пай). Пізніше, у визначений день відповідач ОСОБА_6 разом із своєю матірю приїхав до державного нотаріуса ОСОБА_9, туди ж прийшла також і позивачка ОСОБА_2 і між ними було укладено оскаржуваний договір дарування. До 2017 року позивачка не зверталась до ОСОБА_2 з приводу укладеного договору, жодних претензій не предявляла.

Вивчивши доводи позову, вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_8 дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 належало право на земельну частку (пай) розміром 5,62 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КПСП ім.. Коцюбинського, розташованого у м.Новому Бузі, Новобузького району Миколаївської області (сертифікат на право на земельну частку (пай) серія МК № 0204726 від 19.09.2000 року ) ( а.с. 07).

Згідно з договором дарування права на земельну частку (пай), посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 04.11.2000 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_6 право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії МК № 0204726 виданого 18.09.2000 року. Сторони домовились, що обєкт дарування оцінці не підлягає ( а.с.56).

Крім того, позивачка вказувала, що у нотаріуса вона не була, ставила підпис на чистому білому аркуші паперу, але в своїх поясненнях суду, позивач ОСОБА_2 вказувала, що підпис та напис в договорі дарування належать їй, вона їх визнає (копія архівної справи, а.с.53-59).

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст.10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються законодавством, яке діяло на час укладення угоди, а саме нормами ЦК УРСР 1963 року.

Станом на час укладення оспорюваного договору дарування діяв Цивільний кодекс в редакції 1963 року.

За правилами статті 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року за виключенням триваючих правовідносин. Оскільки спірні правовідносини виникли у 2000 році і не є триваючими, тому вони підлягають вирішенню за правилами Цивільного кодексу в редакції 1963 року.

З положеннями статті 5-ї Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу в редакції 2003 року кореспондуються і розяснення пункту 2-го постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що відповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За визначенням частини 1-ї статі 243 Цивільного кодексу в редакції 1963 року договір дарування передбачає безоплатну передачу у власність майна однією стороною іншій. Правова природа цього правочину залишається незмінною і в розумінні частини 1-ї статі 717 ЦК України, який діє на момент розгляду цивільної справи у суді.

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

За правилами цієї норми угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК ЦРСР.

Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року).

Відповідно до ч. 1 статті 57 ЦК України, 1963 року, чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілої або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Відповідно до пункту 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_2 не доведено в судому засіданні наявність умислу в діях відповідачі щодо навмисного введення її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також сам факт обману. До пояснень, які надавались позивачкою під час проведення судового засідання, суд ставиться критично, оскільки викладені обставини у позовній заяві, та надані усно мають протиріччя, та вони різняться з тими, які містяться в матеріалах архівної справи, яка була досліджена при вирішенні спору між сторонами.

Позивачкою підтверджено, що підпис та напис у договорі дарування належить саме їй, що спростовує її твердження про те, що підпис та напис вона ставила на чистому аркуші паперу.

Нотаріальна форма укладення договорів дарування передбачена статтею 244 ЦК УРСР та по суті є посвідченням угоди нотаріусом у визначеному нотаріальним законодавством порядку.

Відповідно до статей 43 - 46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обовязки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії.

Договір укладено у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 За змістом посвідчувального напису договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність. Позивачем не надано достатніх доказів того, що вона не була присутня в нотаріуса під час його укладання, оскільки ОСОБА_2 підписала договір дарування в присутності нотаріуса, особу та дієздатність було перевірено нотаріусом, що свідчить про те, що волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування позивачкою суду не надано. Таким чином, не вбачається порушень нотаріусом порядку посвідчення договору дарування, зокрема вимог статей 43,44 Закону України «Про нотаріат», а тому, на думку суду, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_8 судом не приймаються як достатній доказ не укладення договору оренди, оскільки, будь-яких доказів підробки підписів суду не надано. Крім того, відносно укладення договору дарування ОСОБА_2 вказані свідки ніяких пояснень не наддали, а пояснювали лише про свої відносини із відповідачами..

Особиста присутність ОСОБА_2 у нотаріуса давала їй можливість запитати у нотаріуса відомості стосовно документа, який їй належить підписати. Власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін за угодою, не є підставою для визнання правочину недійсним.

З приводу посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду з вимогою про захист своїх порушених прав позовної давності, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч.1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст. 267 ЦК України - немає.

Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст.74, 76, 80 ЦК Української РСР в ред.1963 року.

У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року.

Таким чином, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_2 за його необґрунтованістю, її цивільні права не порушені, підстав для встановлення спливу строків позовної давності суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258-259, 265, 273 ЦПК України, суд,

Вирішив :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай).

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а у випадку проголошення лише вступної та резолютивної частини протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення суду складено 04.06.2018 року ( оскільки 02.06.2018 року припав на вихідний день).

Суддя: