Справа № 727/2342/18
Провадження № 2/727/786/18
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Чернівці
в складі: головуючого судді Літвінова О.Г.
секретар судового засідання Чорней І.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів та розірвання шлюбу, -
Позивачка, звернулась в суд з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів та розірвання шлюбу.
Посилається на те, що 06 вересня 2013 у Московському Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №839 від 06 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ №210310 від 06 вересня 2013 року.
Від спільного подружнього життя 31 січня 2014 року народився син - ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №234 від 06 лютого 2014 року, що посвідчується свідоцтвом про народження серії І-ВЛ №348807 від 06 лютого 2014 року.
На протязі останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери.
Протягом двох років відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сімю. Останні чотири місяці ОСОБА_2 не працював.
10 січня 2018 року відповідач зібрав свої особисті речі і переїхав проживати за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 164, де і мешкає по сьогоднішній день.
На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у сторін розвинулись неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає що за таких умов шлюб необхідно розірвати.
Розірвати шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований 06 вересня 2013 р. у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №839, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ №210310. від 06 вересня 2013 року.
Після розірвання шлюбу залишити прізвище отримане в шлюбі - ОСОБА_1
Визначити місце проживання сина ОСОБА_3, народженого 31 січня 2014 року - залишити його проживати з матірю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, уродженця і жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 1500 грн. (одна тисяча пятсот гривень) але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи від дня предявлення позову до суду і до досягнення сином повноліття.
Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири грн. вісімдесят коп.).
В судове засідання позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити позовні вимоги, не заперечує щодо заочного порядку розгляду справи.
В судове засідання відповідач не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача суду не надано, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивачки, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню.
В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 06 вересня 2013 у Московському Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №839 від 06 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ №210310 від 06 вересня 2013 року.
Від спільного подружнього життя 31 січня 2014 року народився син - ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №234 від 06 лютого 2014 року, що посвідчується свідоцтвом про народження серії І-ВЛ №348807 від 06 лютого 2014 року.
На протязі останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери.
Протягом двох років відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сімю. Останні чотири місяці ОСОБА_2 не працював.
10 січня 2018 року відповідач зібрав свої особисті речі і переїхав проживати за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 164, де і мешкає по сьогоднішній день.
На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у сторін розвинулись неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає що за таких умов шлюб необхідно розірвати.
Згідно зі ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Статтею 105 Сімейного Кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 N11 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
У відповідності зі ст. 112 ч. 2 цього ж Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Таким чином, судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачки, розірванням шлюбу не порушуються особисті та майнові права сторін та неповнолітньої дитини.
Згідно ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
За змістом положень ст.180 СК України обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладається на батьків. Згідно з «Конвенцією про права дитини», «Декларацією прав дитини» батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст.182 ч.1, ч.2 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1). стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2). стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3). Наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1). наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2). Доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4). Інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Відповідно до ч.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 (шести) років; дітей віком від 6 (шести) до 18 (вісімнадцяти) років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет у 2018 році», у 2018 році встановлено у прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.
Відповідно до ст.3 ч.1 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ст.7 ч.7, ч.8 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст.191 ч.1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі викладених обставин, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.182 СК України, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає, що відповідач, як батько зобов'язаний сплачувати на користь позивача, аліменти в на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1500 грн., але не менше 50% (п'ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2018 року і до настання дитиною повноліття.
Статтею 80 ч.3 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.
Відповідно до ст.176 ч.1 п.3ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Згідно ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів -у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ перехідних положень цивільно-процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
На підставі ст.ст.80 ч.3, 110-112, 113, 114,180, 182, 189, 191 СК України, керуючись ст.ст.4, 13, 141, 258-265, 280-282, 354, ЦПК України, Суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів та розірвання шлюбу - задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 06 вересня 2013 р. у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №839, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ №210310. від 06 вересня 2013 року.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище отримане в шлюбі «Мірошниченко».
Визначити місце проживання сина ОСОБА_3, народженого 31 січня 2014 року - з матірю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, уродженця і жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 1500 грн. (одна тисяча пятсот гривень) але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи від дня предявлення позову 12.03.2018 року і до досягнення сином повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири грн. вісімдесят коп.).
Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Копію рішення після набрання ним чинності надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставляння відмітки в актовому записі про шлюб.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: О.Г. Літвінова