Провадження № 2/761/188/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Голопич Н.Р., Горюк В.А.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 10.09.2007 р. між ним та Акціонерним комерційним банком «ТРАНСБАНК» було укладено договір про іпотечний кредит № 28920709, предметом якого є грошові кошти у розмірі 900 000,00 грн. на ремонт нерухомості, а саме домоволодіння. З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов»язань за кредитним договором між банком, правонаступником якого є відповідач Державна іпотечна установа та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. За договором відступлення права вимоги № 861 від 30.10.2007 р., що був укладений між АКБ «ТРАНСБАНК» та відповідачем, останній набув право вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором. Так, під час укладання іпотечного договору не було виконано положення Закону України «Про захист прав споживачів» - банком не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не надано інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також кредитний договір не містить за формою і змістом, що наведений у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування т сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Таким чином, зважаючи на положення чинного законодавства України, оскільки договір за яким було надано кредит є недійсним, недійсним є і похідний договір - договір іпотеки Зважаючи на викладене та на підставі положень ст.ст. 15,16,216,548,638 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним іпотечний договір від10 вересня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «ТРАНСБАНК», правонаступником якого є Державна іпотечна установа та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О.

Провадження у справі відкрито 23.12.2015 р., 08.06.2016 р. провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва у цивільній справі № 757/41988/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи про визнання правочину недійсним.

Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 28.12.2017 р. проведено повторний автоматичний розподіл справи № 76134232/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, третя особа: ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним з підстав зазначених у п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу .

01.02.2018 р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва провадження у даній цивільній справі було поновлено, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від представника відповідача Державної іпотечної установи надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст. 178 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 не направляла в адресу суду заяв по суті спору, доказів.

В судовому засіданні 29.05.2018 р. вирішено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі 3-ї особи.

В порядку ст. 53 ЦПК України у задоволенні клопотання про залучення до участі в справі на стороні позивача ОСОБА_7.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача Іпотечної установи просив у судовому засіданні відмовити у задоволенні позову, вказавши. Що свої доводи виклав у відзиві на позов. Зокрема, зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2017 р., яке набрало чинності, ухваленим за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи про визнання недійсним правочину у задоволенні вимог було відмовлено. Судовим рішенням, залишеним без змін Апеляційним судом м. Києва, було встановлено, що первинний кредитор - АКБ «ТРАНСБАНК» виконав всі умови Закону щодо надання інформації позичальнику про умови кредиту, навів детальний розпис вартості кредиту, детальний розпис загальної вартості платежів тощо. Таким чином, факт надання позичальникові всієї необхідної інформації щодо умов кредитування під час укладання договору підтверджується рішенням суду і також доказами, які містяться в матеріалах даної цивільної справи. Крім того, сплив строк позовної давності для звернення до суду за захистом прав, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання, про день та час проведення якого повідомлялась належним чином,не з»явилась. Причини неявки, їх поважність не повідомила. Заяв та клопотань від неї в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши отримані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що 10.09.2007 р. між Акціонерним комерційним банком «ТРАНСБАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № 28920709.

За умовами зазначеного договору кредитор (АКБ «ТРАНСБАНК») зобов»язався надати позивальнику (ОСОБА_3.) грошові кошти у розмірі 900 000,00 грн. , а позичальник їх прийняти, належним чином використати та повернути , сплативши проценти за користування кредитом у розмірі 13,00% річних в порядку, на умовах та в строки визначені договором.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором 10.09.2007 р. між АКБ «ТРАНСБАНК» та третьою особою ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за умовами якого третя особа передала, а банк прийняв в іпотеку домоволодіння, що складається з двох житлових будинків загальною площею 176,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначені обставини не заперечувались і не оспорювались сторонами, їх представниками, іншими учасниками справи.

Також встановлено, що грошові кошти у розмірі 900 000,00 грн. надавались ОСОБА_3 строком погашення не пізніше 10.09.2022 року на наступні цілі: ремонт нерухомості, а саме домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, як свідчать матеріали справи, і підтверджується представниками сторін, 30.10.2007 р. між АКБ «ТРАНСБАНК» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги № 861, згідно з яким Державна іпотечна установа прийняла всі права вимоги за договором про іпотечний кредит № 28920709 від 10.09.2007 р., укладеним між АКБ «ТРАНСБАНК» та ОСОБА_3 та за іпотечним договором що його було укладено 10.09.2007 р. між АКБ «ТРАНСБАНК» та ОСОБА_4

Представник позивача просить суд визнати недійсним іпотечний договір від 10.09.2007 р., зважаючи на те, що під час укладання договору про іпотечний кредит № .09.2007 р., не було дотримано положень Закону України «Про захист прав споживачів», та зважаючи на те, недійсний договір спричиняє недійсність договору щодо його забезпечення спірний договір також є недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що зважаючи на цілі надання кредиту, до нього - його укладання, виконання тощо застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пунктом 3.1. Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 р. «про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначено обов»язок банку в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов»язань споживача.

Представник позивача вказує, що під час укладання кредитного договору не всі визначені вищенаведеною нормою матеріального права вимоги було виконано, зокрема, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, , інша необхідна споживачу інформація щодо кредиту.

Суд не може погодитись з доводами сторони позивача виходячи з наступного.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як свідчать долучені до справи докази в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, Акціонерного комерційного банку «ТРАНСБАНК», третя особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним.

Не заперечувалось під час розгляду справи та обставина, що предметом спору який розглядався Печерським районним судом м. Києва було визнання недійсним договору № 28920709 від 10.09.2007 р. про іпотечний кредит з підстав, що останній не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача за формою та змістом, що наведений у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168, його положення суперечать ст. 638 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

За результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_3 Печерським районним судом м. Києва 24.04.2017 р. ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

При цьому судом встановлено, що первинний кредитор (АКБ «ТРАНСБАНК») виконав обов»язок, передбачений п. 3.1 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. , оскільки під час укладання кредитного договору між первинним кредитором та позивачем була укладена додаткова угода до якої додавався детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (додаток № 2 до кредитного договору № 28920709 від 10.09.2007). Детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки містить підпис позичальника - ОСОБА_3

Ухвалою колегії суддів Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2017 р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2017 р. залишено без змін.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч. 2 ст. ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги обставини встановлені судовим рішенням, які не потребують доказуванню, беручи до уваги відсутність обставин, з якими законодавець визначає можливість визнання недійсним угоди - кредитного договору № 28920709 від 10.09.2007 р., що унеможливлює застосування положень ст. 548 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,76-81,141,279,280,284,287,352,354 ЦПК України, ст.ст. 203,215,548, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним залишити без задоволення.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України не стягуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.08.2018 року.

Суддя: