Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7075/16-ц

провадження № 61-5469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції,

треті особи: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Максимчук З. М.,

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції (далі - ВДВС Рівненського МУЮ), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_2, про звільнення заставного майна з-під арешту.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 30 травня 2007 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 738/САФ03.16-2. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ним та ПАТ «Укрсоцбанк»було укладено договір застави від 30 травня 2007 року № 738/20-ЗАФ03.16-2. Предметом застави за вказаним договором є належний йому на праві власності транспортний засіб марки «NISSAN», модель «Navara 2.5 ТD», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ВКВ, № 024080, видане 1-им МРВ ДАІ міста Рівне 30 травня 2007 року. У зв'язку з неналежним виконанням ним зобов'язань за договором кредиту рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від04 квітня 2014 року, ухваленим у справі № 569/1804/14-ц, позов ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено, стягнуто з нього на користь банку борг за вищевказаним договором. 30 травня 2016 року йому стало відомо, що постановою державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ від 17 березня 2016 року накладено арешт на належний йому згаданий автомобіль. Право застави у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло 30 травня 2007 року в деньнотаріального посвідчення договору застави, тобто раніше, ніж була винесена постанова державного виконавця про накладення арешту на його майно. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.Державним виконавцем звернено стягнення на майно, яке перебуває в заставі банку, за виконавчими документами для задоволення вимог інших стягувачів, що не є заставодержателями спірноготранспортного засобу. Такі дії державного виконавця суперечать вимогам статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999 року № 606-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV), Закону України «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і порушують його законні права щодо виконання наявних зобов'язань, які виникли на підставі договору кредиту та були забезпечені заставою транспортного засобу.Згідно зпунктом 4.3 договору застави заставодавець в будь-який час до моменту реалізації предмета застави має право зупинити звернення стягнення на нього шляхом повного виконання заставодавцем забезпечених заставою зобов'язань. Відповідно до пункту 4.4 договору застави сторони за обопільною домовленістю мають право встановити інший порядок звернення стягнення на предмет застави. Між банком та ним існує домовленість щодо погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок коштів, отриманих від добровільної реалізації предмета застави. Згідно із звітом про визначення ринкової вартості майна від 31 травня 2016 року, складеним приватним підприємством «Олімп-Консалтінг», ринкова вартість автомобіля складає 329 900 грн. Таким чином, накладений постановою державного виконавця арешт на належне йомуна праві власності майно, яке перебуває в заставі ПАТ «Укрсоцбанк», порушує його права та інтереси щодо першочергового задоволення вимог за рахунок предмета застави, і унеможливлює реалізацію заставодержателем першочергового права на задоволення вимог за рахунок предмета застави. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ від 17 березня 2016 року, вищевказаний транспортний засіб.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2016 року в складі судді Галінської В. В. позов задоволено. Звільнено належний ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб марки «NISSAN», модель «Navara 2.5 TD», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ВКВ, № 024080, видане 1-им МРВ ДАІ міста Рівне 30 травня 2007 року, з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ від 17 березня 2016 року. Стягнуто з ВДВС Рівненського МУЮ на користь ОСОБА_1 551,21 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що накладений постановою державного виконавця арешт на належне позивачу на праві власності майно, яке перебуває в заставі банку, порушує права та інтереси позивача та унеможливлює вирішення питання з банком шляхом позасудового врегулювання.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 606,80 грн судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що права та інтереси позивача не порушені, оскільки саме заставодержатель наділений правом звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року і залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що накладення арешту на належний йому на праві власності автомобіль порушує його права та інтереси і унеможливлює вирішення із заставодержателем питання погашення заборгованості за договором кредиту шляхом позасудового врегулювання, перешкоджає реалізації ним заставленого майна, оскільки в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.Наявність у нього боргових зобов'язань перед третьою особою - ОСОБА_2 не дає підстави для відмови у задоволенні позову про зняття арешту із заставленого майна. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнав те, що його права та інтереси не порушено та що правом на звернення до суду наділений виключно заставодержатель. Однак він як власник майна теж має право пред'явити позов про зняття арешту із заставленого майна, а заставодержатель у таких спорах залучається як третя особа. Накладення арешту на заставлене майно порушує його права як власника та унеможливлює розпорядження цим майном для виконання своїх зобов'язань перед заставодержателем ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом реалізації заставленого майна в порядку, передбаченому договором застави.

У січні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало пояснення до касаційної скарги, яке мотивоване тим, що ОСОБА_1 правомірно скористався своїм правом звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, оскільки арешт, який накладений на заставлений транспортний засіб, обмежує не лише права та інтереси заставодержателя (ПАТ «Укрсоцбанк»), але й права та інтереси заставодавця (ОСОБА_1.).Апеляційний суд дійшов помилкових висновків, що права та інтереси позивача не порушені, та що з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту може звертатися лише заставодержатель. Жодним законодавчим актом не встановлено заборони чи обмежень на звернення власника майна до суду з вимогою про звільнення заставленого майна із-під арешту. Сторони правочинів (ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк») намагалися врегулювати питання погашення заборгованості за кредитним договором на власний розсуд та у відповідності до умов укладених між ними договорів, про що неодноразово наголошувалося представником ПАТ «Укрсоцбанк» у судових засіданнях.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, мотивовані безпідставністю доводів скарги. Договором застави від 30 травня 2007 року № 738/20-ЗАФ03.16-2 встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави і вказано, що він здійснюється відповідно до норм чинного законодавства України та умов цього договору. Пунктом 4.4 договору застави передбачено, що сторони за обопільною домовленістю мають право встановити інший порядок звернення стягнення на предмет застави. Проте встановлення іншого порядку має місце тоді, коли сторони договору застави досягнуть домовленості з цього приводу та включать її до тексту договору, що обов'язково має бути здійснено у письмовій формі з нотаріальним посвідченням такої додаткової угоди (пункт 8.3 договору застави, стаття 654 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Факт замовлення ОСОБА_1 звіту про оцінку заставленого автомобіля не є підтвердженням того, що сторони дійшли згоди про добровільну реалізацію автомобіля ОСОБА_1 з метою погашення його заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк». Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на статтю 60 Закону № 606-XIV, оскільки ця норма не застосовується до правовідносин щодо зняття арешту з майна за заявою боржника у виконавчому провадженні. Крім того, позивач не довів, що забезпечене заставою зобов'язання є невиконаним та існує його заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк». З позовної заяви вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2014 року у справі № 569/1804/14-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 205 928,71 грн. Проте в матеріалах справи відсутня інформація щодо виконання вказаного рішення, зокрема, чи подавався виконавчий лист для примусового виконання до виконавчої служби, чи сплачувалися ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості кошти. Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, а рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним і скасуванню не підлягає.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 569/7075/16-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановлено, що 30 травня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 738/САФ03.16-2 на купівлю автотранспортних засобів, за яким банк у порядку та на умовах, визначених договором, надав позичальнику грошові кошти в сумі 41 700 доларів США зі сплатою 12,75 % річних, з порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом відповідно до графіку, на строк до 29 травня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір застави від 30 травня 2007 року № 738/20-ЗАФ03.16-2. Предметом застави за цим договором є транспортний засіб марки «NISSAN», модель «Navara 2.5 ТD», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, видане 1-им МРВ ДАІ міста Рівне 30 травня 2007 року. Обтяження вказаного рухомого майна зареєстроване у Державному реєстрі в порядку, встановленому Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань за договором кредиту ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, який був задоволений. Виконавчий документ про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено до ВДВС Рівненського МУЮ.

Постановою державного виконавця від 17 березня 2016 року накладено арешт на належний ОСОБА_1 транспортний засіб марки «NISSAN» модель «Navara 2.5 ТD», 2007 року випуску в межах виконавчого провадження № 50523084, відкритого за виконавчим листом № 569/3082/15-ц, виданим 12 січня 2016 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28 тис. євро, що станом на 23 листопада 2015 року еквівалентно 717 640 грн, та 3 775,80 грн судових витрат у справі.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону № 606-XIVзаходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 606-XIVзвернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону № 606-XIV про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Тобто саме заставодержатель наділений правом звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону № 606-XIV).

Відповідно до статті 60 Закону № 606-XIVособа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Стаття 60 Закону № 606-XIV є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи.

Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 21-5624а15.

Враховуючи викладене, повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 рокуцивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 рокупередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що накладення арешту на його автомобіль унеможливлює вирішення із заставодержателем питання погашення заборгованості за кредитним договором шляхом позасудового врегулювання, є необґрунтованими і спростовуються наведеними вище нормами матеріального права та встановленими судом фактичними обставинами справи. Крім того, банк як заставодержатель не позбавлений права звернутися до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Доводи про те, що суд дійшов помилкового висновку про наділення правом звернення до суду виключно заставодержателя, не заслуговують на увагу, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, при здійсненні якого було накладено арешт на його майно, а законом не передбачена можливість звернення боржника до суду з позовом про звільнення належного йому майна з-під арешту.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак