БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Справа №200/2393/13-ц
Провадження №8/200/18/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2018 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Щевцової Т.В.

при секретарі судового засідання - Агашаріфовій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро заяву про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами по цивільної справи за позовом компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, в обґрунтування якої посилається на те, що в січні 2015 року при розгляді судової справи адміністративним судом у Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції були отримані докази, які встановлюють істотні для справи обставини: при укладанні іпотечного договору №30.840.06.1. від 07.03.2006 р. обтяження на предмет іпотеки не було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, що виключає пріоритет задоволення вимог; предмет іпотеки-незавершене будівництвом приміщення не було зареєстровано в державному реєстрі речових прав як об'єкт нерухомості, що свідчить про недійсність іпотечного договору. Зазначені обставини судом не встановлювались, не були та не могли бути відомі заявнику, так як він не був учасником іпотечних правовідносин. Договір був посвідчений нотаріально, тому вважати наявність порушення чинного законодавства при його укладенні не було підстав. ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду від 11.12.2013 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна залишити без задоволення, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Заявник надав до суду листа, згідно якого просить розглянути справу без його участі. Вимоги, викладені у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та у зустрічному позові, підтримує в повному обсязі та посилається на обставини, викладені у відповідних заявах. Просить скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити, а позов компанії Hagworth Management Limited залишити без задоволення.

Представник компанії Hagworth Management Limited у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У справі Bellet v.France суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як вбачається із рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), заява № 69529/01, пп. 27-28, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v.Moldova № 2), заява № 19960/04, п. 46), процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.

Отже, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

За правилами ст.423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є зокрема, «істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи».

Таким чином з огляду на вищевикладене, нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які було покладені в основу судового рішення. Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи, але не були встановлені судом; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують наявність нововиявлених обставини, а саме, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, мають оцінуватися судом як нововиявлені обставини для перегляду рішення суду від 11.12.2013 року згідно ст.423 ЦПК України, з урахуванням того, що зазначені обставини не були встановлені судом, що підтверджується змістом рішення від 11.12.2013 року, вони не були відомі заявнику, оскільки він не був стороною іпотечних правовідносин, мають істотне значення, оскільки значною мірою могли вплинути на висновки суду при ухвалені судового рішення. Такі висновки суду не можуть бути спростовані можливою наявністю в запереченнях ОСОБА_2 посилання на вказані вище обставини, оскільки вони судом не вивчалися, могли бути тільки припущеннями ОСОБА_2, не підтвердженими відповідними доказами.

Враховуючи викладене, виходячи з принципу справедливості, який захищає конституційні права особи, в тому числі, право на приватну власність, суд вважає рішення від 11.12.2013 року таким, яке не відповідає зазначеним принципам справедливості, оскільки містить численні порушення норм матеріального права. За таких обставин суд приймає рішення про скасування рішення Бабушкінського районного суду від 11 грудня 2013 року по справі за позовом компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

05 січня 2006 року між ЗАТ «Акта» та ОСОБА_4 укладається договір дольової участі у будівництві житлової будівлі багатофункціонального призначення за адресою: АДРЕСА_1 №2303/А/100-к.

07 березня 2006 року між ЗАТ «Агробанк» (правонаступник ПАТ «Банк Восток») та ОСОБА_4 був укладений договір про надання кредитної лінії №30.840.06 з цільовим призначенням - придбання нерухомості (надалі-кредитний договір), згідно якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 580 000,00 доларів США з оплатою 16% річних, строком повернення по 06 березня 2026 року.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, ЗАТ «Агробанк» та ОСОБА_4 укладають нотаріально посвідчений іпотечний договір №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року, предметом якого є майнові права, а саме: незакінчене будівництвом приміщення (квартира) в блоці А, будівельний номер 2303, проектною площею 334,5 метрів квадратних, розташоване на 23 поверсі будівлі (в осях 24з - 9з); незакінчене будівництвом приміщення (квартира) в блоці А, будівельний номер 1808, загальною проектною площею 103,5 метрів квадратних, розташоване на 18 поверсі (в осях 24з - 9з), яке будується за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - договір іпотеки або іпотечний договір).

10 березня 2006 року предмет іпотеки - майнові права на незакінчене будівництвом приміщення був обтяжений забороною, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

При укладенні іпотечного договору реєстрація обтяження заборони до державного реєстру обтяжень нерухомого майна здійснена не була, а сам предмет іпотеки як нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав не реєструвався.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2094 від 10 липня 2008 року за ОСОБА_4 було оформлено право власності, в тому числі, на спірну квартиру.

07 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Хоум Кредіт Банк» (правонаступник ЗАТ «Агробанк») було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №30.840.06 від 07.03.2006 року, у відповідності до якої сторони внесли зміни до п.4.11. кредитного договору, домовившись до 01 грудня 2008 року зареєструвати право власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно та укласти додаткову угоду до договору іпотеки, предметом якого є квартири №163,164, які розташовані у житловому будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Проте, зазначена додаткова угода до іпотечного договору, укладена не була, реєстрація обтяжень нерухомого майна-квартири АДРЕСА_1, не проводилась.

12 вересня 2008 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. При укладенні цього договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 у реєстрі заборон не значилась.

26 вересня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір про відступлення права вимоги №7, згідно з яким ПАТ «Банк Восток» відступив ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги за кредитним договорами, у тому числі й за договором про надання кредитної лінії №30.840.06 від 07 березня 2006 року, боржником за яким був ОСОБА_4

Також 12 грудня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року.

В той же день, відбулась реєстрація у Державному реєстрі іпотек заборони відчуження майнових прав на незакінчене будівництвом приміщення. Об'єктом обтяження були зазначені майнові права на незакінчене будівництвом приміщення.

01 жовтня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та компанією Hagworth Management Limited був укладений договір №1/01-10 відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Кредекс Фінанс» в повному обсязі передало компанії Hagworth Management Limited право вимоги за договором про надання кредитної лінії №30.840.06 від 07 березня 2006 року.

Також 05 жовтня 2012 року між ТОВ «Кредек Фінанс» та компанією Hagworth Management Limited було укладено нотаріальний договір про відступлення права за іпотечним договором №330.840.06.1 від 07 березня 2006 року. Під час державної реєстрації зазначеного вище договору про відступлення прав за іпотечним договором, нотаріус самостійно змінивши предмет іпотечного договору, без внесення відповідних змін до самого договору, визначив предметом іпотеки квартиру №163. Тобто саме 5 жовтня 2012 року, через майже шість років після укладання іпотечного договору в Державному реєстрі обтяжень з'явився запис про іпотечне обтяження по іпотечному договору №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року. Запис стосувався не незавершеного будівництвом майна, яке є предметом договору іпотеки, а квартири №163. При чому запис був зроблений без будь-якого визначення відповідності цього незавершеного будівництвом майна, зазначеній вище квартирі, і відносно майна, яке вже більш чотирьох років на законних підставах належало добросовісному набувачу-ОСОБА_2, і який не був стороною договору іпотеки.

ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів за кредитним договором не виконав. Станом на 26.09.2011 року заборгованість перед кредитором становила 3 123 945 гривень 42 копійки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2, видане 22 жовтня 2012 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1271).

19 квітня 2013 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички О.О. було подано заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4, які були приєднані до спадкової справи 22 квітня 2013 року. Тобто, правонаступники в порядку спадкування за законом або заповітом відсутні та мало місце припинення зобов'язання смертю фізичної особи, оскільки воно було нерозривно пов'язано з особою ОСОБА_7

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року, було визнано відумерлою спадщину ОСОБА_4, яка складається з усіх прав та обов'язків, які належали спадкодавцеві на момент смерті, а також визнано відумерлим певне майно.

Аналізуючи викладені вище обставини справи та діюче на час виникнення спірних правовідносин законодавство, суд приходить до наступних висновків.

07 березня 2006 року, для придбання нерухомості, між ЗАТ «Агробанк» (правонаступник ПАТ «Банк Восток») та ОСОБА_4 був укладений договір про надання кредитної лінії №30.840.06, у відповідності до якого ОСОБА_4 отримав кредитні грошові кошти у розмірі 580 000,00 доларів США з оплатою 16% річних, строком повернення по 06 березня 2026 року.

Одночасно був укладений іпотечний договір №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року, предметом якого були майнові права: незакінчене будівництвом приміщення (квартира) в блоці А, будівельний номер 2303, проектною площею 334,5 метрів квадратних, розташоване на 23 поверсі будівлі (в осях 24з - 9з); незакінчене будівництвом приміщення (квартира) в блоці А, будівельний номер 1808, загальною проектною площею 103,5 метрів квадратних, розташоване на 18 поверсі (в осях 24з - 9з), яке будується за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин) іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Також вказана вище стаття містить визначення терміну нерухоме майно (нерухомість) як земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частина 1,2 статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин) визначає предмет іпотеки як нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Таким чином, закон передбачає, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, по-перше, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, тобто відповідні майнові права на об'єкт, а по-друге, що воно зареєстровано в якості нерухомого майна, в тому числі, за особою, яка передасть такий об'єкт в майбутньому набувачу.

При укладанні іпотечного договору №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року, ОСОБА_7 підтвердив наявність у нього права на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, надавши договір дольової участі у будівництві житлової будівлі багатофункціонального призначення за адресою: АДРЕСА_1 №2303/А/100-к від 05 січня 2006 року, без надання документів, що це майно є об'єктом нерухомості, так як воно таким і не було (в реєстрі не реєструвалось).

Аналізуючи зазначену вище статтю 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин) суд наголошує, що закон не встановлює особливого окремого підходу до предмету іпотеки у вигляді майнових прав на набуття у власність нерухомого майна у майбутньому, з чого суд робить висновок, що до зазначеного предмету договору іпотеки застосовується загальний порядок та умови, передбачені законом до інших предметів, таких як нерухоме майно або об'єкт незавершеного будівництва. Тобто одного документу, що підтверджує право на набуття у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, для укладення договору іпотеки, без державної реєстрації прав власності на сам об'єкт іпотеки, недостатньо.

Надані до суду докази про відсутність на момент укладення договору іпотеки №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року у відповідному державному реєстрі зареєстрованих належним чином прав власності на предмет іпотеки, свідчить про неможливість укладання в передбаченому законом порядку, іпотечної угоди. Зазначений висновок прямо підтверджується другим реченням ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин), згідно якого «обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору». Законодавець відносно майнових прав разом з наданням документів, які підтверджують право на набуття у власність нерухомого майна у майбутньому, чітко вимагає здійснення державної реєстрації таких прав як нерухомого майна. У нашому випадку, ОСОБА_7 фактично передав в іпотеку майнові права на набуття у власність не нерухомого майна у майбутньому, а будівельних матеріалів, з яких потім було збудоване нерухоме майно.

Таким чином, враховуючі викладені норми законодавства, суд зазначає, що предметом іпотечного договору може бути тільки нерухоме майно, навіть в якості незавершеного будівництва. Право власності на таке майно повинно бути зареєстровано у реєстрі нерухомого майна. Тільки у такому випадку можлива реалізація вимог частини 2 статті 5 Закону України «Про іпотеку» в розрізі державної реєстрації обтяжень нерухомого майна - об'єкта незавершеного будівництва. Саме завдяки цієї ознаки іпотека відрізняється від застави.

Зазначене підтверджується п.38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882, яка діяла на час укладання іпотечного договору (далі - Інструкція), згідно якого, договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлювального документа.

Більш того, вказаний вище підхід зазначений у ч.3 ст.331 Цивільного кодексу України (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N3201-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин), яка встановлює, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів. Тобто саме для укладання в тому числі, іпотечного договору з об'єктом незавершеного будівництва та відповідних майнових прав на нього, законодавцем надана можливість зацікавленій особі здійснити державну реєстрацію прав на таке нерухоме майно.

Зазначена стаття надає незавершеному будівництвом майну подвійний статус. Частина перша, відносить об'єкт незавершеного будівництва до рухомого майна, в якості матеріалів, обладнання тощо, до яких, з урахуванням чинного законодавства можливо застосування виключно правовідносин застави, а не іпотеки. Частина друга, як виключення, для відносин пов'язаних з необхідністю укладання в тому числі іпотечних договорів, припускає можливість віднесення його до об'єкту нерухомості, але виключно після відповідної державної реєстрації прав власності на нього як нерухоме майно. Такий підхід повністю відповідає положенням Закону України «Про іпотеку» і Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, так як пов'язує можливість іпотеки майна з передбаченою законодавством реєстрацією прав власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, яка є невід'ємною частиною, правовстановлюючого документу.

З наявних в матеріалах справи Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що предмет іпотеки - незакінчене будівництвом приміщення (квартира) в блоці А, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1, в якості нерухомого майна не реєструвалося, що вказує на неможливість укладання у відповідності до норм чинного законодавства договору іпотеки з зазначеним майном та майновими правами на нього. Зазначене вище підтверджується і реєстрацією 10 березня 2006 року обтяжень предмету іпотечного договору №30.840.06.1 від 07.03.2006 року, саме як рухомого майна.

Підсумовуючи зазначене вище, враховуючи те, що предмет іпотеки не відповідає вимогам діючого на той час законодавства та сторонами не дотримані всі необхідні вимоги до іпотечного договору, суд приходить до висновку, що договір іпотеки №30.840.06.1 від 07.03.2006 року має фактично ознаки договору застави.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить ознаки визнання правочину недійсним, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як було зазначено вище, іпотечний договір №30.840.06.1 від 07.03.2006 року був укладений сторонами при недотриманні усіх необхідних вимог законодавства, що призвело до неможливості застосування сторонами іпотечного законодавства та пов'язаних з ним пріоритетів. Як наслідок у іпотекодержателя (позивача за первісним позовом) не виникло передбачених положеннями Закону України «Про іпотеку» (в тому числі статтею 23) прав на звернення стягнення на предмет іпотеки і дає підстави зробити висновок про неможливість задоволення його позовних вимог.

Але при цьому суд вважає, що це не є підставою вважати вказаний вище договір іпотеки недійсним в розумінні ст.203 ЦПК України. Враховуючі викладене вище, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до Компанії «Hagworth Management Limited» про визнання договору іпотеки недійсним не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, заборона на нерухоме майно, була проведена приватним нотаріусом Хоміч О.М. 13.11.2012 року при оформлені договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №30.840.06.1 від 07.03.2006 року. Зазначена заборона відчуження була оформлена відносно квартири АДРЕСА_1. Тобто, лише 13.11.2012 року іпотекодержатель приступив до реалізації своїх прав у відповідності до Закону України «Про іпотеку», що встановлює момент виникнення у нього передбаченого чинним законодавством пріоритету.

Встановлений факт має важливе значення у спірних відносинах, оскільки впливає на пріоритет задоволення вимог.

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» пріоритет - це переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно.

Стаття 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин) зазначає, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції зі змінами та доповненнями від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, яка діяла на час виникнення правовідносин) пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Зазначені вище норми вказують на те, що іпотечний договір має свій зміст як гарантійний захист інтересів іпотекодержателя тільки при умови дотримання сторонами вимоги щодо державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою. Всі інші норми закону про іпотеку, наприклад, про збереження договору іпотеки для нового власника при переході права власності на предмет іпотеки застосовуються при умови виконання сторонами всіх вимог пріоритетності. Не дотримання цієї вимоги може призвести до певних правових наслідків у вигляді реалізації об'єкту іпотеки та неможливістю іпотекодержателя, при невиконанні боржником своїх обов'язків, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги, що і відбулось у випадку, який розглядається судом.

Зазначене підтверджується п.102 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882, яка діяла на дату укладання договору іпотеки (надалі-Інструкція), згідно якого одночасно з посвідченням договору про іпотеку нотаріус, якщо це передбачено договором, накладає заборону на відчуження предмета іпотеки за правилами, викладеними в розділі 26 цієї Інструкції. Відсутність заборони відчуження зареєстрованої у встановленому порядку, призводить до відсутності у іпотекодавця пріоритету. Теж само відбувається при неукладені сторонами додаткової угоди у зв'язку з отриманням іпотекодавцем право власності на майно.

Згідно п.98 Інструкції іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої незавершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. При посвідченні таких договорів нотаріус роз'яснює іпотекодержателю його обов'язок після закінчення будівництва зареєструвати в установленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість.

У разі зміни в процесі будівництва характеристик нерухомості, яка є предметом іпотеки (зміна площі нерухомості, зміна планування приміщень тощо), а також у разі закінчення будівництва і одержання іпотекодавцем свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, до закінчення терміну дії іпотечного договору, за договором сторін вносяться відповідні зміни до іпотечного договору. Указаний договір є підставою для перереєстрації заборони відчуження.

Зазначені умови вказують на певні обов'язки сторін договору іпотеки відносно об'єкта іпотеки та визначають певний алгоритм дій саме для передання в іпотеку незавершеного будівництвом майна, а в наступному на збудовану нерухомість.

Судом встановлено, що з дати укладання іпотечного договору обтяження нерухомого майна (об'єкта незавершеного будівництва-предмету іпотеки) здійснено не було в силу проявленої бездіяльності зацікавленої сторони, що в свою чергу, не дає підстав визначити наявність вищого пріоритету за іпотекодержателем і що можна віднести до його комерційного ризику.

В подальшому, а саме, 07.08.2008 року, з введенням об'єкту в експлуатацію, додатковою угодою до кредитного договору, сторони передбачили необхідність укладання додаткової угоди до іпотечного договору, що підтверджує визнання іпотекодержателем факту відсутності захисту прав згідно Закону України «Про іпотеку», і укладання якої давало б можливість здійснити реєстрацію обтяження нерухомого майна з наслідками пріоритету в розумінні іпотечного законодавства.

Згідно обставин справи, суд встановив, що іпотекодавець та іпотекодержатель не виконали діючі на той час вимоги, оскільки не уклали передбачену як законодавством, так і п.4.11 кредитного договору №30.840.06 від 07 березня 2006 року з подальшими змінами від 07.08.2008 р., додаткову угоду до іпотечного договору №30.840.06.1 від 07 березня 2006 року.

Незалежно від наявності суб'єктивної вини будь-якої особи в не укладанні такої додаткової угоди до іпотечного договору, з відповідним не внесенням обтяжень до реєстру нерухомого майна та пріоритетом, суд приходить до висновку щодо відсутності правовідносин в частині пріоритетного права на об'єкт іпотеки, що сталось у результаті бездіяльності іпотекодержателя, як зацікавленої сторони.

Більш того, укладання 12.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 стало можливим виключно за умови відсутності зареєстрованого обтяження внаслідок вищенаведеної судом бездіяльності іпотекодержателя, відсутності відповідного пріоритету на об'єкт у останнього. Зазначене дає можливість суду зробити висновок, що на дату укладання сторонами договору купівлі-продажу були відсутні передбаченні чинним законодавством обтяження квартири, у зв'язку з чим реєстрація прав власності ОСОБА_2 має вищий пріоритет за раніше нібито виниклі іпотечні правовідносини іпотекодержателя та ОСОБА_4 Відсутність зареєстрованого іпотечного обтяження квартири, укладання договору купівлі-продажу відносно неї, реєстрація цього правочину та права власності за покупцем без будь-яких обтяжень, унеможливило у подальшому вчиняти ОСОБА_4 дії по укладанню додаткової угоди до іпотечного договору щодо квартири №163 та фактичної передачі об'єкту для вчинення обтяжень тощо.

Саме укладання договору купівлі-продажу від 12.09.2008 р., реєстрація цього правочину та реєстрація прав власності має наслідком припинення нібито існувавших іпотечних правовідносин щодо квартири №163 і до неї не можуть застосовуватися положення статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Також при розгляді справи судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року в рахунок часткового задоволення вимог Компанії «Хагворт Менеджмент лімітед» звернуто стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на вказане нерухоме майно за компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього закону (продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі). При цьому можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (1 ч. ст. 328 ЦК України). Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, a підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом (наприклад, постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року по справі № 6-1851цс15 та інш.).

Враховуючи зазначене вище, суд також приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог компанії «Hagworth Management Limited» до ОСОБА_2 в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу від 12.09.2008 року та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також слід зауважити стосовно вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, яка фактично полягає у виселенні з квартири родини ОСОБА_2

За змістом ч.1 ст.575 Цивільного кодексу та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в встановленому порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття закону рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши, що в іпотеку передано квартира, яку придбав ОСОБА_2 не за рахунок кредитних коштів, суд не мав права виносити рішення щодо витребування з чужого незаконного володіння, яке передбачає виселення мешканців із житла без надання їм іншого. Вказана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду від 16.01.2018 року по справі №377/237/15-ц (провадження №61-718св17).

Враховуючи викладене, суд також приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог компанії «Hagworth Management Limited» до ОСОБА_2 в частині витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна.

Приймаючи рішення щодо скасування за нововиявленими обставинами рішення суду від 11.12.2013 року, відмовляючи в задоволені позовних вимог компанії «Hagworth Management Limited» та ОСОБА_2, суд виходив як із зазначених вище нововиявлених обставин та порушень норм матеріального права, так і керувався раніше викладеними основоположними правами щодо справедливості та законності, на яких базується національне законодавство, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини. Судом встановлені очевидні і суттєві порушення конституційних прав ОСОБА_2 на непорушність приватної власності (ст.41 Конституції України), права на житло (ст.47 Конституції України), справедливий суд (ст.55 Конституції України), обов'язковість утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ч.2 ст.3 Конституції України), верховенство права (ч.1 ст.8 Конституції України).

Відповідно до п.3 ч.3 ст.444 ЦПК України, суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він відмовляє в позові повністю.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Отже, поворот виконання - це повернення позивачем відповідачеві всього одержаного ним за скасованим чи зміненим рішенням суду. Таким чином, правом звернення із заявою про поворот виконання рішення наділений лише відповідач, оскільки по суті поворот виконання спрямований на відновлення саме його прав.

За таких обставин, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2016 року після його виконання скасовано, а за таким рішенням на користь позивача визнано право власності, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з вказаного реєстру (номер інформаційної довідки 114104656 від 15.02.2018 року, яка міститься в матеріалах справи); справу повернуто на новий розгляд, при якому позовні вимоги позивача залишені без задоволення, а відтак, суд вважає, що слід допустити поворот виконання рішення суду, а саме скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 23850978) на квартиру АДРЕСА_1 за Компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» та поновити запис про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений сторонами судовий збір не відшкодовувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,76-83,89,141,258,259,263-265,423,429,444 ЦПК України, суд -

В І Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами по цивільній справі №200/2393/13-ц, за позовом компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року по цивільній справі №200/2393/13-ц, за позовом компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким

Позовні вимоги компанії Hagworth Management Limited до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю прокурора прокуратури Дніпропетровської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна - залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до компанії Hagworth Management Limited, Дніпропетровської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним - залишити без задоволення.

Сплачені сторонами судові витрати не відшкодовувати.

В порядку повороту виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2016 року скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 23850978) на квартиру АДРЕСА_1 за Компанією «Хагворт Менеджмент Лімітед» та поновити запис про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1).

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова