АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1937/17 Номер провадження 22-ц/786/858/18Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Панченка О.О., Триголова В.М.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року

по справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приватбанк»звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно укладеного договору б/н від 19 березня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. В порушення умов договору та відповідного законодавства відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 31 липня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 40094,99 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 1979,29 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 32525,39 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3204,83 грн., а також штрафів відповідно до пункту п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. штраф (процентна складова) - 1885,48 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_2всю суму заборгованості та судові витрати за розгляд справи судом у розмірі 1600,00 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 19 березня 2012 року йому було надано кредит в сумі 2000 гривень у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На час отримання кредиту, тобто 19 березня 2012 року він мав неповну цивільну дієздатність, а тому, відповідно до норм чинного законодавства правочин, пов'язаний з укладенням кредитного договору, мав право вчиняти лише за згодою опікунів, а оскільки така згода не надавалась, договір має бути визнаний не дійсним, як такий, що не відповідає закону.

Просив визнати недійсним кредитний договір №б/н від 19 березня 2012 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 650,00 гривень у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2018 рокувідмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 19 березня 2012 року.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Визнано недійсним кредитний договір б/н від 19 березня 2012 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 640,00 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

ОСОБА_2 та його представник будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомлення про вручення поштових відправлень, до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк», перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості.

Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданого 29 серпня 2011 року Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області, ОСОБА_2народився 09 липня 1994 року, тому на момент підписання анкети-заяви (19 березня 2012 року) йому було лише 17 років (а.с.32).

Суд задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» виходив з того, що позичальник уклав кредитний договір із ПАТ КБ «Приватбанк» у віці 17 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, а тому кредитний договір не відповідає вимогам частини 2 ст. 203 ЦК України.

Проте колегія суддів не може погодимося з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року (а.с. 6) він згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і виразив свою згоду на те, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.8-31).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України передбачено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. (ч. 2 ст. 32 ЦК України)

Як вбачається з укладеного договору від 19 березня 2012 року він за своєю суттю є договором про надання банком пакету послуг, в тому числі щодо відкриття власного рахунку ОСОБА_2 та розміщення коштів на цьому рахунку.

Згідно заяви розмір кредитного ліміту не встановлено, тоді як згідно з випискою по картковому рахунку при укладенні договору кредитний ліміт становив 0 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 почав користуватися кредитними коштами з жовтня 2012 року, тобто після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності. Також вбачається, що ОСОБА_2 протягом жовтня 2012 року - грудня 2014 року користувався кредитними коштами та погашав заборгованість.

Тобто укладений договір в частині відкриття кредитного ліміту почав діяти лише після досягнення позивачем по зустрічному позові повноліття, останній будучи ознайомленим з правилами та умовами, тарифами надання кревних послуг, які між тим містяться у вільному доступі, за власним бажанням користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість.

Доказів того, що за час користування банківськими послугами ОСОБА_2 звертався до банку з заявами про розірвання даного договору, чи з позовом до суду про визнання договором недійсним ним не надано.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Проте в супереч зазначеній нормі, позивачем також не доведено, що даний правочин вчинявся без згоди батьків чи вони в подальшому не схвалили його, тоді як відповідно до норм ЦК України в даному випадку письмова згода батьків не передбачена.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність підстав щодо визнання договору на надання банківських послуг недійсним, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Крім того, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що позивач довідався про порушення свого права тільки 16 вересня 2017 року, коли отримав копію позовної заяви Банку про стягнення заборгованості, а тому у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності необхідно відмовити.

Однак, як вже зазначалося, ОСОБА_2 користувався кредитними коштами та погашав заборгованість з жовтня 2012 року до грудня 2014 року, тобто користувався послугами банка та усвідомлював наявність у нього зобов'язання та відповідальності за нього.

Зважаючи, що позивачем по зустрічному позові не доведено, що він, як зазначив суд першої інстанції, довідався про порушення його права лише після подачі банком позову про стягнення заборгованості, ОСОБА_2 порушено строк позовної давності при подачі позову про визнання недійсним кредитного договору.

При цьому, у абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» міститься право позиція відповідно до якої встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 є саме недоведеність підстав щодо визнання договору на надання банківських послуг недійсним.

Розглядаючи позовні вимоги банку, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого зобов'язання.

Як вбачається з розрахунку наданого ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 31 липня 2017 року заборгованість за кредитним договором становила 40094 грн. 99 коп. та складалась з: 1979 грн. 29 коп. - заборгованість за кредитом; 32525 грн. 39 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3204 грн. 83 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1885 грн. 48 коп. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів звертає увагу, що боржником заперечення щодо даного розрахунку та власний розрахунок не надавалися.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі по справі № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року по справі за № 6-1374 цс17.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в межах вимог, щодо стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1979 грн. 29 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 32525 грн. 39 коп.; та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 3204 грн. 83 коп.

Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити частково, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає частковому задовольню.

Так, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 37709 грн. 51 коп.

А також, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати понесені останнім за подачу позову у розмірі 1504 грн. 80 коп., та за подачу апеляційної скарги - 3241 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Позов публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 37709 грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати понесені останнім за подачу позову у розмірі 1504 грн. 80 коп., та за подачу апеляційної скарги - 3241 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 24 травня 2018 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

В.М. Триголов