Справа № 367/4798/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/3114/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 4 21.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача компенсацію вартості ? частки вказаної квартири у розмірі 455 250 грн.; припинити право ОСОБА_3 на ? частку квартири з дня отримання ним компенсації вартості його частки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з грудня 2006 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2016 року. У період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1. Квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 13 грудня 2013 року. Загальна вартість вказаної квартири становить 910 500 грн. Вартість 1/2 частини майна, на яку претендує позивач, становить 455 250 грн. Позивач зазначає, що будь-яких домовленостей між сторонами щодо нерівності у частках майна не існує, шлюбний договір між ними не укладався. На час звернення до суду з позовом, ОСОБА_4 самостійно користується та розпоряджається спільною квартирою. ОСОБА_3 має право на 1/2 частину спільного майна подружжя, однак позбавлений можливості користуватися квартирою, що порушує його права.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким визнати за позивачем право власності на 1/10 частину квартири, стягнути на користь позивача грошову компенсацію за 1/10 частину квартири у розмірі 82 901 грн. 02 коп., припинити право власності ОСОБА_3 на 1/10 частину квартири. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд присуджує грошову компенсацію у разі попереднього внесення другим з подружжя грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак, відповідач не вносила жодних сум на депозитний рахунок суду та заперечувала проти позову. У разі коли жоден з подружжя не вчинив дій, передбачених ч. 5 ст. 365 ЦК України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд не звернув увагу на те, що квартира була придбана виключно за власні кошти відповідача. Позивач не приймав участі у купівлі спірної квартири, оскільки на той час ніде не працював, не навчався, не хворів та не вів домашнього господарства, а тому не міг забезпечувати матеріальне становище родини і тим більше купувати об'єкти нерухомості. Відповідач працювала та отримувала суму доходу, який давав можливість придбати вищевказану квартиру. Суд не врахував, що сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, яка мешкає разом з відповідачем у спірній квартирі. Позивач не виконує судове рішення про стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини, що є підставою для відступу від принципу рівності часток при поділі спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 звертає увагу апеляційного суду на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 1601/6226/12 та зазначає, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку з отриманням компенсації на свою користь, що є відмінним за своєю природою і регулюється ст. 364 ЦК України. Касаційний суд прийшов висновку, що ч. 5 ст. 71 СК України не вимагає обов'язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. З 12 лютого 2013 року ОСОБА_3 працював у ТОВ «Інвестком» на посаді менеджера зі збуту та отримував дохід, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідач надала лише рішення суду про стягнення аліментів, однак дані обставини не свідчать про те, що позивач ухиляється від участі в утриманні дитини. З доданої відповідачем до апеляційної скарги довідки про неотримання аліментів не вбачається нічого окрім бездіяльності державного виконавця, який чомусь не скеровує відповідну постанову на підприємство, в якому працює позивач. Більш того, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повідомити йому банківські реквізити для щомісячного перерахування аліментів, однак, зазначені звернення залишилися без відповіді.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 просить врахувати, що сторони мають неповнолітню дитину, яка мешкає у спірній квартирі. Позивач не виконує рішення суду про стягнення аліментів, чим порушуються права неповнолітньої дитини. Позивач не зазначає про наявність у подружжя іншого майна. Так, житловий будинок, який знаходиться у м. Донецьк, був придбаний позивачем у кредит, який позивачем не виконується. Відповідач виступає поручителем за вказаним договором, а тому невиконання умов кредитного договору позивачем може призвести до негативних наслідків для відповідача. Позивач не приймав участі у купівлі спірної квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 30 грудня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.41).

03 липня 2007 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, який знаходиться по АДРЕСА_4. Вказаний будинок перебуває під забороною відчуження. Підстава обтяження - договір іпотеки від 25 червня 2007 року (а.с.43, 44).

Згідно договору поруки від 25 червня 2007 року, укладеного між ВАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6, остання зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі (а.с.50).

17 грудня 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 17 грудня 2013 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно (а.с.12, Т.1).

20 вересня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області видано виконавчий лист у справі про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісяця у розмірі ? з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.11).

Згідно довідки ТОВ «Інвестком» № 03-21/03-2017 від 21 березня 2017 року ОСОБА_3 працював у ТОВ «Інвестком» та займав посаду менеджера із збуту з 12 лютого 2013 року по 27 жовтня 2014 року (а.с.90).

Згідно звіту про експертну грошову оцінку об'єкта нерухомості від 24 травня 2016 року ринкова вартість квартири № 49 загальною площею 60,7 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, становить 910 500 грн. (а.с.13).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами статей 60, 61, 63, 70 СК України, статей 364, 368, 372 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира зареєстрована за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2013 року.

Оскільки нерухоме майно набуте сторонами під час перебування у шлюбі, кожен з подружжя має право на нього у рівних частках.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначає, що суд присуджує грошову компенсацію у разі попереднього внесення другим з подружжя грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідач не вносила жодних сум на депозитний рахунок суду та заперечувала проти позову. У разі коли жоден з подружжя не вчинив дій, передбачених ч. 5 ст. 365 ЦК України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно у їх спільній частковій власності.

Однак, апеляційний суд не може прийняти до уваги зазначені доводи відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналізуючи зміст даних положень статті 71 СК України, суд доходить висновку, що частина четверта та п'ята виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов'язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (стаття 365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, в свою чергу, відповідач не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній сумісній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п'ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, суд доходить висновку, що дана норма не вимагає обов'язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 1601/6226/12).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

ОСОБА_3 просить припинити його право на ? частину квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, та стягнути на його користь грошову компенсацію у розмірі 455 250 грн. за належну йому частку.

Такі вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки позивач, будучи власником ? частини квартири, яка набута відповідачем у період перебування у шлюбі, фактично не користується нею, а тому має право на отримання грошової компенсації від іншого співвласника квартири.

З наявних у матеріалах справи довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лореаль Україна» від 23 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді комерційного директора і її заробітна плата за період з січня 2013 року по грудень 2015 року склала 1 162 310 грн. 48 коп. Отже, дохід відповідача дозволяє їй виплатити позивачу грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд не звернув увагу на те, що квартира була придбана виключно за власні кошти відповідача. Позивач не приймав участі у купівлі спірної квартири, оскільки на той час ніде не працював, не навчався, не хворів та не вів домашнього господарства, а тому не міг забезпечувати матеріальне становище родини і тим більше купувати об'єкти нерухомості. Відповідач працювала та отримувала суму доходу, який давав можливість придбати вищевказану квартиру.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що квартира придбана сторонами під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач не надала належних та достатніх доказів, які давали б підстави вважати, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує, що сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, яка мешкає разом з відповідачем у спірній квартирі. Позивач не виконує судове рішення про стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини, що є підставою для відступу від принципу рівності часток при поділі спірного майна. Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував вказані обставини.

Зазначені доводи апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, жодних вимог про збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна подружжя з підстав проживання дитини з відповідачем сторони не заявляли.

Посилання відповідача на наявність у сторін іншого рухомого та нерухомого майна, а також боргових зобов'язань не заслуговують на увагу, оскільки вказане майно не є предметом даного спору, а, відтак, суд позбавлений права давати оцінку зазначеним обставинам.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Сержанюк А.С.