Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/7780/15-ц

провадження № 61-18723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у складі судді Маценко Н. П. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що йому належали на праві приватної власності житловий будинок і земельна ділянка площею 0,352 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по АДРЕСА_1. 26 серпня 1997 року вказаний будинок він подарував своєму синові ОСОБА_4 Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2010 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, яка необхідна для обслуговування домоволодіння (без визначення її меж). У його власності залишилася інша частина ділянки площею 0,1021 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. 24 квітня 2014 року його син продав будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 Він позбавлений можливості користуватися належним йому майном, оскільки доступ до його земельної ділянки обмежений огорожею, яка належить відповідачу. При цьому ОСОБА_2 категорично заперечує проти демонтажу огорожі та облаштування проїзду. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визначити межі вказаних земельних ділянок та зобов'язати відповідача демонтувати частину огорожі, яка знаходиться на його ділянці.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу частини огорожі, що перебуває у її межах. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 доведено факт порушення його прав як власника земельної ділянки. Тому виявлені порушення слід усунути шляхом зобов'язання відповідача демонтувати частину огорожі, яка знаходиться на земельній ділянці позивача. Позов у частині визначення меж земельних ділянок є необґрунтованим та безпідставним, оскільки межа ділянки позивача є визначеною, про що свідчить відповідний кадастровий план.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна огорожа є складовою частиною домоволодіння, а тому вона не може знаходитися на належній позивачу земельній ділянці. ОСОБА_2 придбав будинок та земельну ділянку у 2014 році, тоді як ОСОБА_1 оформив право власності на землю у 2015 році. При цьому позивач не погоджував межі своєї земельної ділянки із суміжними землевласниками.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що наведені відповідачем доводи скарги були обґрунтовано спростованні судами попередніх інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 361/7780/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 належали на праві приватної власності житловий будинок і земельна ділянка площею 0,352 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по АДРЕСА_1.

26 серпня 1997 року вказаний будинок позивач подарував своєму синові ОСОБА_4

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2010 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, яка необхідна для обслуговування домоволодіння (без визначення її меж).

24 квітня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 вищевказані житловий будинок і земельну ділянку площею 0,2499 га для обслуговування домоволодіння.

У власності ОСОБА_1 залишилася інша частина ділянки площею 0,1021 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована по АДРЕСА_1.

Межі належної позивачу земельної ділянки було визначено та описано, що підтверджується кадастровим планом.

Згідно з актом обстеження від 29 березня 2016 року земельна ділянка, що належить ОСОБА_1, дійсно огороджена. При цьому частина паркану, що розташована на ділянці позивача, є суцільною і фактично перешкоджає в доступі до цієї ділянки й можливості користування нею.

Належність відповідачу спірного паркану сторонами не заперечувалася.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;ь ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Встановивши, що спірний паркан перешкоджає позивачу у доступі до належної йому земельної ділянки, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для усунення йому перешкод у користуванні цією ділянкою шляхом демонтажу частини огорожі, що перебуває у її межах.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що спірна огорожа є складовою частиною домоволодіння і не може знаходитися на належній позивачу земельній ділянці.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності на спірний паркан у ОСОБА_2 виникло ще до оформлення прав позивача на земельну ділянку, є неспроможними, оскільки питання про час побудови паркану та набуття відповідачем права власності на нього не мають правового значення для правильного вирішення справи. Судами встановлено, що ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватися своїм майном у зв'язку з тим, що доступ до належної йому земельної ділянки обмежений огорожею. Зазначена обставина є достатньою підставою для задоволення позову та усунення порушень прав власника.

Аргументи скарги про те, що позивач не погоджував межі своєї земельної ділянки із суміжними землевласниками,не стосуються предмета даного спору.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року, у зв'язку із залишенням судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик