Провадження №: 2/752/2616/18
16 травня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.,
при секретарі Мороз О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Укргелеобудм» про визнання права власності на будинок,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ПАТ «Укргелеобудм» про визнання права власності на будинок.
Позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловой будинок житловою площею 43 кв.м., загальною площею 79,8 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1
На мотивування своїх позовних вимог позивач вказує, що з 1987 року з родиною володіє та користується житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 в м. Києві що підтверджується технічним паспортом від 17.11.2017 року
Публічне акціонерне товариство «УКРГЕЛЕОБУДМ» надало йому право проживати у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
Він виконує усі обов'язки власника майна, сплачує комунальні та інші платежі, пов'язані з є ослуговуванням будинку, підтримує в належному стані будинок та виконує поточний ремонт що підтверджується квитанціями про оплату телекомунікаційних рослуг,електроенергії, газопостачання.
Позивач вказує що він є добросовісним володільцем спірного житлового будинку та відкрито та безперервно користується ним весь період часу з 1987 року.
Про відкритість володіння спірним житловим будинком свідчить те, що ним був виготовлений технічний паспорт на будинок та те, що він є користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2. Права третіх осіб він не порушує
Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, тому, він змушений звертатись з позовом до Голосіївського районного суду м. Києва за місцезнаходженням майна.
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Позивач вважає виготовлений ним технічний паспорт на індивідуальний (садибний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , у Голосіївському районі м. Києва підтвердженням фактичної наявності вказаного майна достатнім для реєстрації будинку за ним за набувальною давністю.
В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 позов підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Відповідачем Київською міською радою направлений відзив на позов у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громажи м. Києва» затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Додатком № 1 до рішення Київради від 02.12.2010 року № 284/5096 затверджено Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва що розміщені в Голосіївському районі м. Києва. Будинок за спірною адресою у вказаному переліку відсутній. Розпорядженням виконавчого органу київської міської ради(Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» визначено,які будинки передано до сфер управління відповідних районних державних адміністрацій. Спірний будинок у вказаному переліку також відсутній.
Представник відповідача ПАТ «Укргелеобудм» в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.
Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2001 року.
Таким чином обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: нерухоме майно як об'єкт набувальної давності, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно.
Аналогічні правові підстави зазначені у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших, речових прав».
Але обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач: нерухоме майно як об'єкт набувальної давності, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно стороною позивача в судовому засіданні не доведені.
Позивачем не доказаний факт наявності нерухомого майна як об'єкту набувальної власності.
Так позивач надав довідку про те що ТОВ «Укргелеобудм» надало йому право проживати в будинку за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2 і не заперечує щодо визнання за ним права власності на цей будинок.(а.с.13).
Але право власності ТОВ «Укргелеобудм» нічим не підтверджується.
Відсутні докази надання ТОВ «Укргелеобудм» земельної ділянки для будівництва житлового будинку, відсутні докази введення будинку в експлуатацію та державної реєстрації будинку як об'єкту нерухомого майна.
Наданий позивачем технічний паспорт виготовлений ним 27.11.2017 року не є підтвердженням ведення житлового будинку в експлуатацію та державної реєстрації нерухомого майна.
Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.
Факт добросовісного володіння стороною позивача також не доказаний.
Відповідно до статті 52 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.
Статтею 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Таким чином, керівництво ТОВ «Укргелеобудм»після прийняття рішення про надання житлової площі позивачу для проживання, повинно було звернутись до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з клопотанням, щоб остання своїм розпорядженням затвердила рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства та надала ордер позивачу ордер.
Але доказів цим обставинам які мають свідчити про добросовісність та відкритість володіння будинком стороною позивача не надано.
Згідно зі статтею 51 Житлового кодексу УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань.
Відповідно до статті 58 Житлового кодексу УРСР та пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
За приписом ст. 42 Житлового кодексу УРСР жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених ст.46, ч.1,2 ст.54, ч.1 ст.90, ч.6 ст.101, ст.ст.102,110, ч.1 ст.114 цього Кодексу, а також у інших випадкав, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 43 Житлового кодексу УРСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Правило черговості надання громадянам жилих приміщень є одним із важливих принципів законності, оскільки воно виключає суб'єктивний підхід при забезпечені громадян жилими приміщеннями.
Статєю 34 ЖК Української РСР та пункти 13, 14 Правил обліку громадян, визначають перелік правових підстав для визнання громадян такими, що потребують поліпшення житлових умов.
Позивач не надав суду даних про те, що в спірному приміщенні яке позивач хоче набути у власність за набувальною давністю він зареєстрований.
Факт давності володіння та його безперервності на думку суду також не доведений стороною позивача. Так з наданих до позову квітанцій про оплату електроенергії, газопостачання(а.с.10,11), вбачається що вони надані починаючи з 2013 року. Також позивач не додає договорів з відповідними організаціями на підставі яких він здійснював такі проплати.
Акт № 22 від 02.11.2017 р. (а.с12) про проживання позивача в житловому будинку на думку суду не є доказом давності володіння та його безперервності. Цей акт складений зі слів самих мешканців та відсутні докази повноваження такої комісії на видачу подібних актів.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено про те, що можливість пред'явлення до суду позову про права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якимизахист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередний власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Відповідно до статті і 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські,селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.
Відповідно до частини 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси відповідної територіальної громади і приймати від її імені рішення.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України - місто герой Київ» місцеве самоврядування в місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо так і через Київську міську раду, районні в місті ради (в разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
До 2010 року в місті Києві функціонували районні ради як представницькі органи територіальної громади того чи іншого району міста Києва. Внаслідок проведеної реформи управління Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», районні в м. Києві ради були припиненні шляхом ліквідації.Єдиним представницьким органом територіальної громади міста Києва є Київська міська рада та її виконавчий орган - Київська міська державна адміністрація.
На думку суду не збігли строки передбачені ч.1 ст.344 ЦК України які позивач неправильно рахує.
У 2010 році внаслідок проведеної реформи управління за Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», районні в м. Києві ради були припиненні шляхом ліквідації, з цього часу компетенція права власності перейшла від Голосіївської районної ради до Київської міської ради.
Ця інформація є загальновідомою, про яку не міг не знати позивач, тобто лише з 2010 року позивачу треба відраховувати строк з підстав передбачених ч.1 ст.344 ЦК України у вимогах до Київської міської ради.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.328, 344 ЦК України, ст.ст. 10,11,12, 81,258, 263, 264,265, 273, 280,354, ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Укргелеобудм» про визнання права власності на будинок - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Участник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатми апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складене 29.05.2018 р.

Суддя С.В. Ладиченко