ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/936/18 Справа № 175/968/17 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Дніпровського районного управління юстиції, Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації на нерухоме майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Дніпровського районного управління юстиції, Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації на нерухоме майно, в якому просила постановити рішення, яким визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, серія НОМЕР_3 від 19 лютого 2001 року, рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району №35 від 18 квітня 2001 року про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 №97 від 22 лютого 2002 року про затвердження акту прийомки та визнання права особистої власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року серія НОМЕР_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 10 жовтня 2007 року на житловий будинок за тією ж адресою (а.с.4-7).

27 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, в якому просила постановити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.62-64).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Дніпровського районного управління юстиції, Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації на нерухоме майно,- відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, - задоволено, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою у АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640 грн. судові витрати по сплаті судового збору (а.с.105-110).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а в задоволені зустрічних позовних вимог відмовити (а.с.114-115).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року є одноосібним власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Вказаний житловий будинок збудовано на земельних ділянках, які належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2000 року (а.с.10) та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2001 року (а.с.9).

В подальшому, на підставі вказаних договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 отримала Державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_3 від 19 лютого 2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_4 (а.с.8).

З 1997 року по квітень 2007 року ОСОБА_2 проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 Рішенням по справі № 2-283/10 від 11 квітня 2011 року, яке ухвалою апеляційного суду було залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено, натомість зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю суд задовольнив та зобов'язав ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_2 до вказаного будинку. Фактичне вселення ОСОБА_2 в будинок відбулось 11 листопада 2011 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що 20 квітня 2009 року ОСОБА_4 начебто уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, але нотаріально такий договір посвідчено не було. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору та визнання права власності, було задоволено. Але, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року, вищевказане рішення було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції і вже рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, судом було відмовлено.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 без законних на те підстав та без волі єдиної законної власниці нерухомого майна ОСОБА_2, оскільки скасований рішенням суду договір укладений між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 від 20 квітня 2009 року не тягне за собою ніяких правових наслідків для сторін, а отже відсутні підстави для визнання його дійсним.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року (а.с.20-21) та додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року (а.с.22), які були залишені без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року (а.с.23-25), витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, визнавши право власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_2

Суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 120, 140, 143, 146, 149,152, 158 ЗК України, ст. 17, 22 ЗК України (1990 року), п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року, ст. 321, 328, 377 ЦК України та п."а" ч. 1 ст. 95 ЗК України, відмовив в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Задовольняючи зустрічну позовну заяву суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 вчиняє низку дій щодо фактичного позбавлення власника земельної ділянки ОСОБА_2 права на користування своїм майном. Зокрема, через постійну зміну замків на паркані, який огороджує земельну ділянку, ОСОБА_2 не має можливості потрапити на належну їй земельну ділянку та розташований на ній будинок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За змістом ст. 17 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровської області) передача земельних ділянок у приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядний, організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними. міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 22 ЗК України 1990 року з редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, виходячи з положень ст. 8, 124 Конституції, ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 140 ЗК України, містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, а саме: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, і оспорюваних ОСОБА_1 державний акт, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданий згідно всіх чинних на момент винесення рішенням приписів законодавства та уповноваженим суб'єктом: владних повноважень, на сьогоднішній день ОСОБА_2 є повноважним, законним власником земельної ділянки та будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності прийняття зустрічного позову, колегія суддів відхиляє. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_1 стосуються прав власності та користування однієї земельної ділянки, а тому суд першої інстанції правомірно об'єднав позови в одне провадження.

Доводи апеляційної скарги, що, ні в зустрічному позові, ані в рішенні суду не зазначено які саме перешкоди в користуванні земельною ділянкою апелянт здійснює спростовується матеріалами справи.

Відповідач за зустрічним позовом вчиняє низку дій щодо фактичного позбавлення власника земельної ділянки ОСОБА_2 права на користування своїм майном. Зокрема, через постійну зміну замків на паркані, який огороджує земельну ділянку, ОСОБА_2 не має можливості потрапити на належну їй земельну ділянку та розташований на ній будинок.

Апелянтом не надано доказів на спростування зазначених висновків. Суд апеляційної інстанції не наділений правом переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції та яким надана оцінка у відповідності до вимог ЦПК.

Доводів, які спростовують висновок суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права, а саме відсутність сторони позивача при ухваленні рішення та неможливості надати додаткові документи на підтвердження своїх вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки справа в проваджені суду першої інстанції перебувала з березня 2017 року по 15 листопада 2017 року (дату винесення рішення), обґрунтованих підстав неможливості звернутися раніше у відповідні органи для отримання документів, що додані до апеляційної скарги, апелянт не навела.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: