АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року

м. Харків

Справа № 635/5812/15-ц

Провадження 22-ц/790/624/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової А.І.,Сащенко І.С.,

за участі секретаря - Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Повного товариства «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, а також за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про заборону вселенняза апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року (в складі судді Караченцева І.В.),

встановив:

У серпні 2015 року Повне Товариство «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, в якому просив виселити ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 із квартири № 149, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 30.11.2011 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 317, згідно до якого позивач надав ОСОБА_6 позику у розмірі 50000 грн. з терміном повернення позики до 30.05.2012 року. В забезпечення виконання зобов'язань було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпеченні своєчасного повернення суми позики за договором позики, відшкодування можливих збитків, відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

12.08.2013 року відбувся перехід права власності на 1-кімнатну квартиру № 149 загальною площею 42,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі прийнятого рішення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.11.2011 року укладеного між іпотекодавцем - ОСОБА_6 та позивачем - іпотекодержателем.

Позивач, користуючись своїм правом на зняття з реєстрації місця проживання осіб, які припинили право користування жилим приміщенням у зв'язку з відчуженням майна, звернувся 19.11.2013 року до Харківського районного відділу Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив зняти з реєстрації місця проживання попереднього власника квартири - ОСОБА_6 Заява була задоволена, однак під час її розгляду з'ясувалося що у квартирі також зареєстроване місце проживання доньки - ОСОБА_6 - ОСОБА_2

В свою чергу, ОСОБА_2 зареєструвала місце проживання своєї доньки - ОСОБА_3 у квартирі позивача після переходу права власності, тобто, не маючи для цього жодних правових підстав. Однак, у зв'язку з тим, що для реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері згода власника не потрібна, така реєстрація була проведена без згоди та дозволу на те позивача (факт реєстрації та часу реєстрації місця проживання осіб підтверджується відповідно на запит позивача від ТОВ «Мобількомунсервіс» № 56 від 22.12.2013 року).

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2014 року позовну заяву Повного Товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 40,60 грн. з кожної.

Довідкою від 22.01.2015 року ТОВ «Мобількомунсервіс», засвідченою начальником адміністраторів райдержадміністрації, підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 за рішенням суду.

Позивач, із посиланням на статтю 109 ЖК України, вважає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян які мешкають в ньому відповідно до рішення суду.

Позивачем були неодноразово надіслані відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. ОСОБА_2 вимога про добровільне звільнення житлового приміщення була вручена особисто, що підтверджується доданими доказами.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року позовну заяву Повного Товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 із квартири № 149, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Повного Товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова» судовий збір у сумі 243,60 грн.

У березні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 травня 2017 року вказану заяву задавлено, заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу призначено до судового розгляду на загальних підставах.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2017 року до участі у вказаній справі у якості третіх осіб які не заявляють самостійні вимоги залучено ОСОБА_5 та Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації.

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із самостійним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про заборону вселення, в якому просив заборонити відповідачам вселятися в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 10.02.2017 року він придбав у власність квартиру № АДРЕСА_1. Станом на день укладення правочину в квартирі проживала попередня власниця із своєю донькою та онукою - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, але йому було відомо про наявність судового рішення що набрало законної сили про виселення зазначених осіб з даної квартири. Вже після підписання договору та примусового виконання рішення суду зазначене рішення було скасовано та призначено до розгляду в зазначеному порядку, чим фактично відповідачі відстоюють своє право проживати в належній йому квартирі.

ОСОБА_5, посилаючись на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, статтю 383, статтю 386 частину 2, статтю 391, статтю 405 ЦК України та статтю 150, статтю 156 ЖК УРСР, вважав, що у випадку відмови у задоволення позову ПТ «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» відповідачі набудуть можливість здійснити поворот виконання заочного рішення суду, тобто вселитися у спірну квартиру і вселення відповідачів у належну йому квартиру буде порушенням його прав власника і просив суд заборонити вселення відповідачів у належну йому на праві власності квартиру.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 серпня 2017 року ОСОБА_5 залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги та прийнято його позовну заяву.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову Повного товариства «Ломбард капітал» Дороднов і компанія» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення із квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Позов третьої особи що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області - задоволено.

Заборонено ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 вселятися в квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року, ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_7звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_5 про заборону ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 вселятися в указану квартиру - відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції встановивши неможливість виселення, скасувавши заочне рішення, в подальшому відмовивши в позові про виселення, замість поновлення прав відповідачів, порушених примусовим виконанням скасованого рішення, всупереч діючому законодавству, задовольнив позов ОСОБА_5

07 грудня 2017 року до Апеляційного суду Харківської області надійшло заперечення ОСОБА_5 на апеляційну скаргу ОСОБА_6, в я кому ОСОБА_5 вказує, що він є єдиним законним власником спірної квартири та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

16 січня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшло заперечення Повного Товариства «Ломбард «Капітал» Дороднов та Компанія» на апеляційну скаргу ОСОБА_6, в якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 33 закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя».

Так, згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотеко держателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено, що 30.11.2011 року між позивачем - Повним товариством «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», правонаступником якого являється Повне товариство «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 317, згідно до якого позивач надав ОСОБА_6 позику у розмірі 50000 грн. 00 коп. з терміном повернення позики до 30.05.2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором між сторонами 30.11.2011 р. було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності. Співвласників цієї квартири не було. Відповідно до п. 5 вказаного Договору при отриманні кредиту Іпотекодавець ОСОБА_6 свідчила, що: «немає неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей правам і інтересам яких цей договір суперечить; та неповнолітні, малолітні, непрацездатні діти, безпритульні, не мають права користуватися нерухомим майном, яке є предметом цієї застави».

Неповнолітня особа - ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі, переданій її бабусею - ОСОБА_6 в іпотеку, після укладення договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя 11.10.2013 року.

12.08.2013 року відбувся перехід права власності на 1-кімнатну квартиру № 149 загальною площею 42,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі прийнятого рішення іпотеко держателя про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.11.2011 року укладеного між іпотекодавцем - ОСОБА_4 та позивачем - іпотекодержателем, що сторони не заперечують.

02.10.2014 року Харківським районним судом Харківської області було прийнято рішення, яким ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнали такими, що втратили право користування квартирою № 149 за адресою: АДРЕСА_1.

Довідкою від 22.01.2015 року ТОВ «Мобількомунсервіс», засвідченою начальником адміністраторів райдержадміністрації, підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 за рішенням суду.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, що являється передбаченою частиною 2 статті 109 ЖК УРСР та статті 40 закону України «Про іпотеку» підставою для надання при виселенні іншого жилого приміщення, що узгоджується також із правовим висновком Верховного суду України від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому наявні передбачені законом підстави для виселення мешканців із цієї квартири з надання їм іншого постійного житла.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що на підставі заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 27.10.2015 р. відповідачі були виселені із спірного житла (а.с. 58-60) і відповідно до виконавчого листа цього ж суду від 27.10.2015 р. (а.с. 121), вказане рішення суду було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.04.2017 р. (а.с. 119-120).

Даних про повторне вселення у вказану квартиру відповідачів суду не надано.

В судовому засіданні сторони пояснили, що в квартирі ніхто не проживає.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, не має підстав для ухвалення рішення про їх виселення.

Що стосується рішення суду про задоволення позову ОСОБА_5, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволені позову.

Відповідно статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Кожна особа має право на судовий захист згідно змісту статтей 11,15 ЦК України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

У частині 1 статті 16 ЦК України законодавцем встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначене способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (ЦК України чи іншим актом цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2017 року до суду з позовом звернувся ОСОБА_5,в якому просив заборонити ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 вселятися в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки від 22.01.2015 року ТОВ «Мобількомунсервіс», засвідченою начальником адміністраторів райдержадміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 за рішенням суду.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, будь-яких доказів порушення відповідачами прав ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про заборону вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2018 року.

Головуючий - І.П.Коваленко

Судді А.І.Овсяннікова

І.С. Сащенко