Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.05.2018 Справа №607/9028/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючого Братасюка В.М.

присяжних ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретаря судового засідання Созанської Т.І.

за участю прокурора Воловник М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за заявою представника - лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернувся із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с.Медин Підволочиського району Тернопільської області, до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні без її згоди.

В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_4 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, заяви ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про психіатричний огляд ОСОБА_4 у примусовому порядку, виписки з історії хвороби ОСОБА_4, які свідчать про необхідність госпіталізації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, оскільки її поведінка становить загрозу для її здоров"я та життя, а також оточуючих.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив.

ОСОБА_4 в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

Законний представник ОСОБА_4 в судовому засіданні суду пояснила, що заяву лікаря-психіатра підтримує. Проте, суду не змогла пояснити, які вчинки вчинила ОСОБА_4, що являють собою небезпеку для неї чи оточуючих та чи проявлялись у неї такі наміри.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

1)вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

2) або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителька с. Медин Підволочиського району Тернопільської області, 18.05.2018року за скеруванням лікаря амбулаторно-поліклінічного відділення поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, поступлення повязане з погіршенням психстану на протязі останніх декількох місяців: проявляє агресію до оточуючих, бє матір, кусає її, погрожує її фізичною розправою. Відмовляється від їжі, набрала кредитів, чим створила проблеми в сімї, відгородилася від оточуючих, висловлює маячні ідеї стосунку та відношення, відмовляється від лікування.

ОСОБА_4 не дала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, гр. ОСОБА_4 доступна мовному контакту, орієнтована всесторонньо, негативістична, злобна, свої переживання не розкриває, заявляє, що буде розмовляти після рішення суду, мислення з елементами розірваності, мислення з елементами розважності, емоції бідні, інструкції виконує вибірково, фон настрою знижений, увага фіксована на хворобливих переживаннях, критика хвороблива.

18.05.2018року гр. ОСОБА_4 була оглянута комісією лікарів-психіатрів та їй було встановлено діагноз: Параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг, наростаючий дефект за змішаним типом. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_4 потребує лікування в закритому психіатричному стаціонарі, а також підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію в психіатричний стаціонар для лікування у звязку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоровю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, суд зазначає наступне.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»).

Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року).

У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для неї особисто чи оточуючих, пояснила, що у неї хворий кишечник, а саме непереносимість злакових продуктів, через що у неї пригнічений настрій, проте вона категорично заперечує щодо лікування на стаціонарі Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні, оскільки перебування в даній установі на лікуванні людей з значно гіршими психічними розладами ніж у неї, може призвести до невиправних наслідків її психіки.

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «ОСОБА_7 проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…».

Суд наголошує, щозгідно ч.1 ст.339 ЦПК України, за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відтак суд зазначає. що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя, шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні саме для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги примусово в амбулаторному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.340 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Представником заявника поряд із заявою та висновком комісії лікарів-психіатрів, подано заяви ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про психіатричний огляд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у примусовому порядку та виписки з історії хвороби ОСОБА_4, проте доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_4 та які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку хворої, що обумовлює небезпеку для себе і оточуючих та суттєву шкоду її здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога - не подано.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника обставини щодо наявності тяжкого психічного розладу ОСОБА_4, який обумовлює небезпеку для неї і оточуючих та суттєву шкоду її здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного ОСОБА_4 життєвого комфорту.

Однак оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 263, 265, 352, 354, 339, 340 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку- госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с.Медин Підволочиського району Тернопільської області, до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня виготовлення повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Братасюк В.М.

Присяжні ОСОБА_1

ОСОБА_2