АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/512/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.

секретар Наконечна М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ТОВ «Техноторг-Дон»,

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 (ухвалене о 15 год. 25 хв. у залі судових засідань Звенигородського районного суду, повний текст складено 29.01.2018, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Техноторг-Дон», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3, діючи через представника, звернувся 24.05.2017 до суду з позовом, яким просив, з урахуванням послідуючих уточнень позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати в сумі 3174,52 грн., 6154,38 грн. компенсації за невикористану відпустку, 81680,30 грн. за затримку розрахунку при звільненні, 59776,60 грн. за затримку видачі трудової книжки, а всього 150785,80 грн., а також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування вказано на те, що згідно наказу №194-к від 20.08.2012 позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Техноторг-Дон» на посаду керівника департаменту запасних частин по Черкаському регіону. 14.01.2015 позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На думку позивача, відповідач не у повному обсязі виплатив йому заробітну плату за час його роботи, а саме: за грудень 2014 року в сумі 2319,82 грн. та січень 2015 року в сумі 854,70 грн. Крім того, за час роботи позивача з 20.08.2012 по 13.01.2015 він повинен був отримати дві відпустки, які йому не надавались та не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки при звільненні в сумі 6154,38 грн.

Крім того, відповідач не видав позивачу трудову книжку в день звільнення. Позивач також зазначає, що затримкою видачі заробітної плати та коштів, належних йому при звільненні, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 5000,00 грн.

Указані фактичні обставини стали підставами для нарахування сум, про стягнення яких порушується питання у цій справі.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати із компенсацією за невикористані відпустки в сумі 5745,21 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51467,61 грн. (з відрахуванням із цієї суми необхідних податків) та моральну шкоду в сумі 500,00 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 442,15 грн. та за надання правничої допомоги в сумі 2590,00 грн., а всього 3032,15 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 21.02.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь 2624,21 грн. невиплаченої заробітної плати, 82467,58 грн. за затримку розрахунку при звільненні, 60352,76 грн. за затримку видачі трудової книжки, 5000,00 грн. компенсації за завдану моральну шкоду, а також судові витрати за сплату судового збору в сумі 1195,00 грн. та за правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

В обґрунтування вказано на те, що суд помилково стягнув заробітну плату згідно довідки відповідача №772 від 20.07.2017 без урахування нарахованих на неї податків; згідно наведеної довідки відповідач надмірно вирахував податків із заробітної плати позивача за грудень 2014 року; отже до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 2624,21 грн. заробітної плати за грудень 2014 року.

Суд помилково не взяв до уваги розрахунок позивача по заборгованості за компенсацією за невикористані відпустки, оскільки відповідачем не надано розрахунків розміру вказаних платежів, які фігурують у довідці №772 від 20.07.2017 про нарахування позивачу 5254,86 грн. у січні 2015 року компенсації за невикористані відпустки; отже до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 6154,38 грн. компенсації за невикористані відпустки, виходячи з 106,11 грн. середньоденного заробітку позивача та тривалості відпусток у 58 днів.

Відповідач має сплатити позивачу 82467,58 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача в 108,94 грн. та 757 робочих днів станом на 23.01.2018. Суд помилково вказав, що розрахунок середнього заробітку є добуток середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів, оскільки за штатним розкладом позивач одержував заробітну плату за окладом, а не погодинно і працював за сталим графіком роботи.

Суд невірно застосував до позовних вимог позивача принцип пропорційності та задовольнив їх на 62%, мотивуючи про зволікання позивача із судовим захистом його прав, оскільки працівник може звертатися із відповідними позовними вимогами без обмеження будь-яким часом; позивач неодноразово звертався до відповідача із відповідними вимогами у досудовому порядку, які задоволено не було. Скаржник не розуміє чому суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період часу з 15.01.2015 по 23.01.2018, вказав на зволікання зі зверненням з цим позовом до суду з боку позивача та задовольнив позовні вимоги на 62%.

Висновки суду про неможливість одночасного стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації за затримку видачі трудової книжки (обидві у розмірі середнього заробітку) з посиланням на правовий висновок ВСУ від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16 є невірними, оскільки КзПП не містить відповідних положень. Нова редакція ЦПК України не містить вказівки на обовязковість правових висновків ВСУ.

Визначений судом першої інстанції розмір компенсації за завдану позивачу моральну шкоду не відповідає величині його моральних страждань.

Оскільки суд безпідставно не задовольнив позовні вимоги у справі у повному обсязі, висновки про часткову компенсацію позивачу за рахунок відповідача судових витрат є помилковими.

Також позивачем були подані уточнені апеляційні скарги 02.04.2018 року та 24.05.2018 року, які фактично є змінами апеляційної скарги, оскільки в них ставиться питання про збільшення апеляційних вимог, але оскільки вони в порушення вимог ст.364ЦПК України подані поза межами строку на апеляційне оскарження та до них не додані докази надсилання іншим учасниками процесу, колегія суддів не розглядає цих змін до апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи незаконними та необґрунтованими.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді та пояснення учасників справи, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 з 20.08.2012 працював керівником департаменту запасних частин по Черкаському регіону ТОВ «Техноторг-Дон» (наказ №194-к від 20.08.2012). Наказом №4-к від 14.01.2015 ОСОБА_3 звільнено з роботи з 14.01.2015 за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що при звільненні йому не було виплачено заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 2319,82 грн. та за січень 2015 року в сумі 854,70 грн., а також компенсація за невикористані відпустки в сумі 6154,38 грн. за відпрацьований у відповідача час.

Згідно витягу зі штатного розкладу станом на січень 2015 року посадовий оклад керівника регіонального підрозділу Департаменту запасних частини ТОВ «Техноторг-Дон» складав 2129,00 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Техноторг-Дон» №772 від 20.07.2017 за грудень 2014 дохід позивача склав 2359,20 грн., з яких: 2129 грн. - заробітна плата; 230,20 грн. - індексація заробітної плати; 841,01 грн. утримання; за січень 2015 року - 5254,86 грн., з яких: 745,15 грн. - заробітна плата; 157,97 грн. - індексація заробітної плати; 4351,74 грн. - компенсація за невикористані відпустки; 1027,84 грн. - утримання (а.с. 62-63).

Згідно довідки ТОВ «Техноторг-Дон» №773 від 20.07.2017 на день звільнення позивача з роботи 14.01.2015 року була відсутня заборгованість по виплаті заробітної плати.

Відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ТОВ «Техноторг-Дон» за 4 квартал 2014 року та 1 квартал 2015 року (Форма №1ДФ), за 4 квартал 2014 року позивачу було нараховано та виплачено 6959,46 грн., з яких сплачено податку 1006,34 грн.; у 1 кварталі 2015 року - 5254,86 грн., з яких сплачено податку 759,85 грн. (а.с. 100-105).

Згідно наказів генерального директора ТОВ «Техноторг-Дон» від 05.01.2016, 05.01.2017 було знищено ордери, касові книги, відомості на виплату коштів за 2012-2013 роки (а.с. 142-145). Документи, що підтверджують виплату заробітної плати позивачу, крім наданих суду копій податкових розрахунків за 2014-2015 роки у відповідача відсутні.

Згідно положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Також ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки.

Оскільки, як встановлено судом, відповідачем не надано доказів у підтвердження фактичної виплати позивачу заробітної плати за грудень 2014 року та січень 2015 року, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про необхідність стягнення відповідної заборгованості у судовому порядку. Правильності цих висновків відповідач у справі не оспорює.

Апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції помилково стягнув заборгованість із заробітної плати згідно довідки відповідача №772 від 20.07.2017 без урахування нарахованих на неї податків, адже у матеріалах справи відсутні інші докази, які б дали змогу інакше визначити розмір заробітної плати позивача. Крім того, суми, вказані у податковому звіті відповідають сумам, зазначеним відповідачем у довідці від 20.07.2017 про розмір доходу позивача за його період роботи у відповідача, та розміру посадового окладу позивача, що відображений у штатному розписі, разом з нарахованою індексацією ,що свідчить про їх обґрунтованість.

Як вбачається зі змісту оскарженого у даній справі рішення суду, судом було враховано факт здійснення відрахування відповідачем із заробітної плати позивача відповідних податків, отже заборгованість по заробітній платі стягується без зазначення про необхідність відрахування з її суми податків, про що й вказано у резолютивній частині рішення та що свідчить про безпідставність відповідних доводів скаржника у справі.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що відповідач у більшому розмірі відрахував податки із заробітної плати позивача за грудень 2014 року, адже даних про те, що Державною фіскальною службою чи іншим уповноваженим органом виявлено порушення у відрахуваннях із заробітної плати, здійснених відповідачем від імені позивача (як його податковим агентом), у матеріалах справи відсутні.

Позивач не надав доказів звернення до уповноважених органів з метою перевірки правильності податкових відрахувань із його заробітної плати.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що єдиним належним доказом розміру заробітної плати позивача є довідка відповідача №772 від 20.07.2017, отже саме виходячи з даних цієї довідки слід визначати заборгованість останнього по виплаті заробітної плати позивачу та компенсації за невикористані відпустки, що й зробив суд у оскарженому рішенні.

Апеляційний суд оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги розрахунок позивача по заборгованості за компенсацією за невикористані відпустки та послався на довідку відповідача №772 від 20.07.2017, яка фіксує нарахування зазначеної компенсації, адже вказана довідка є єдиним доказом, що підтверджує розмір заробітної плати позивача. Розрахунки скаржника не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, які б вказували про інший розмір його заробітної плати за відпрацьований у відповідача час.

У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, відповідно до п.20 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Далі, пунктом 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Пунктом 32 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктами 5 та 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі викладених вище норм законодавства та розяснень Пленуму ВСУ апеляційний суд вважає вірними вказівки суду першої інстанції про те, що згідно довідки про доходи позивача розмір його заробітної плати за листопад 2014 року склав 2325,10 грн., за грудень 2014 року - 2359,20 грн. (тобто за два останні повністю відпрацьовані ним місяці). Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивача складає 108,94 грн. ((2325,10 грн. + 2359,20 грн.) / 43 робочі дні за вказаний період часу). Отже суд вірно визначив розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 83012,28 грн. за період з 15.01.2015 по день ухвалення рішення 23.01.2018, як добуток середньоденної заробітної плати 108,94 грн. на середньомісячне число робочих днів, що передбачено п.8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та спростовує апеляційні доводи про помилковість таких розрахунків суду, як безпідставні.

Та обставина, що позивач одержував заробітну плату за окладом, а не погодинно і працював за сталим робочим графіком, на чому наголошує скаржник, також не свідчить про можливість обрахунку відповідної компенсації за час вимушеного прогулу всупереч вищенаведеним положенням постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Також апеляційний суд враховує, що в даному випадку окрім затримки розрахунку при звільненні позивача, відповідальність за що у вигляді сплати компенсації у розмірі середнього заробітку передбачено ст. 117 КЗпП України, позивачу в день звільнення не було видано трудову книжку.

Згідно положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно правового висновку ВСУ у справі №6-1912цс16 від 18.01.2017 не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже з цих підстав апеляційний суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація, передбачена ст. 117 КЗпП України (за час затримки розрахунку при звільненні), адже саме це порушення прав працівника є більш тривалим у часі (трудову книжку представнику позивача видано 31.03.2017, а спір про виплату заробітної плати при звільненні вирішено лише 23.01.2018).

При цьому слід відхилити апеляційні доводи про те, що посилання суду у рішенні на правовий висновок ВСУ є безпідставним та таким, що не передбачене нормами процесуального права, адже згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що суд який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (обєднаної палати), передає справу на розгляд ОСОБА_5 Верховного Суду, якщо така колегія або палата (обєднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

З системного аналізу вказаних положень процесуального законодавства вбачається, що висновки ВСУ є обовязковими до врахування, адже щоб відійти від них необхідно здійснити перегляд відповідного питання ОСОБА_5 Палатою Верховного Суду.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що суд невірно застосував до позовних вимог позивача принцип пропорційності та задовольнив їх на 62%, адже з правового висновку ВС від 07.03.2018 у справі №456/2853/11-ц вбачається таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова ВСУ від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова ВСУ від 13.03.2017, справа № 205/4041/14-ц).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є правом суду (постанова ВСУ від 13.03.2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

Отже встановивши наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, прийшовши до висновку щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, встановивши розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також факт необґрунтованого зволікання зі сторони працівника у зверненні за захистом його прав до суду, що також мало місце в даному випадку, адже права працівника було порушено на початку 2015 року, а позов до суду подано в середині 2017 року, проаналізуваавши все в сукупності, суд прийшов до вірного висновку про можливість застосування принципу співмірності при стягнення компенсації за затримку розрахунку та визначив її пропорційно до розміру задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Апеляційні доводи про те, що позивач неодноразово усно звертався до відповідача із відповідними вимогами у досудовому порядку не є такими, що свідчать про обґрунтованість такого тривалого зволікання у зверненні за судовим захистом.

Посилання апелянта на невірний розрахунок відповідачем стягнутих нього податків з нарахованої йому за грудень 2014 та січень 2015 року заробітної плати, що вбачається з наданої підприємством довідки ( т.1,а.с.62-63) спростовуються поясненнями відповідача у суді апеляційної інстанції та наданої ним копії постанови про звернення стягнення на доходи боржника, з яких вбачається, що суми зазначені у вказаній довідці в графі відрахування не є стягнутими податками та необхідними платежами, а являються сумами, утриманими підприємством згідно до постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції від 29.07.2014 року про проведення утримання з доходу ОСОБА_3 на погашення заборгованості сумі 1 016 472,60 грн. та виконавчого збору.

Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що позовні вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку задоволено на 62% у звязку з тим, що саме на таку частку задоволено позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки (що якраз і становить суть неналежного розрахунку відповідача при звільненні позивача суми які йому відповідач не виплатив у день звільнення). При цьому позивач просив стягнути заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки в загальній сумі 9328,90 грн., а суд стягнув 5745,21 грн.

Апеляційний суд не погоджується з апеляційними доводами про те, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації за завдану позивачу моральну шкоду не відповідає величині та тяжкості його моральних страждань, адже стягнута судом сума в 500,00 грн. належним чином співвідноситься із вимогами достатності, розумності та справедливості, враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі, який є досить незначним, та інші обставини справи, зокрема і ті, з яких вбачається, що позивач є засновником приватного підприємства, яке проводить свою діяльність, тому він не був весь цей час повністю позбавлений засобів для існування, як він на цьому наголошує в позові та зазначає в апеляційній скарзі.

Так як висновки суду першої інстанції у цій справі є вірними, апеляційний суд вважає, що підстав для зміни розподілу судових витрат, про що просить скаржник, не має.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.01.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Техноторг-Дон», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 25 травня 2018.

Головуючий

Судді