Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

місто Київ

справа № 496/1699/15-ц

провадження № 61-533св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Галич О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Сватаненка В. І., Артеменка І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в процесі розгляду якого уточнило вимоги та просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що 20 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 65 000, 00 дол. США з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_5 20 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_4 усіх її зобов'язань у повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу право вимоги за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 0 та право забезпечення за договором поруки № 167776.

Усупереч умовам зазначеного договору про надання кредиту, ОСОБА_4 не здійснювала своєчасних платежів у повному обсязі для сплати суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим станом на 25 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 80 298, 80 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на день розрахунку складало 2 185 733, 34 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 526, 543, 553, 554, 610, 625 ЦК України, просив суд солідарно стягнути з відповідачів зазначену заборгованість.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року позов задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 80 298, 80 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25 лютого 2016 року еквівалентно 2 185 733, 34 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконав, а з урахуванням відступлення права вимоги за договором факторингу право вимоги за зобов'язанням позичальника належить ТОВ «Кей-Колект», тому наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що позичальник та поручитель свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки належним чином не виконали, допустили виникнення заборгованості, розмір якої визначено відповідно до умов кредитного договору.

ОСОБА_5 у червні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що суди під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не застосували до спірних правовідносин строк позовної давності; також судами прийнята як доказ довідка про розрахунок заборгованості, яка не відповідає вимогам належності та допустимості доказів і не може свідчити про здійснення позивачем бухгалтерської операції щодо прийняття на баланс заборгованості ОСОБА_4, нарахування процентів за кредитним договором, оскільки кожна операція суб'єкта господарювання повинна підтверджуватися певними документами бухгалтерського обліку, які суду позивачем надані не були, а тому ставить під сумніви факт виникнення заборгованості у позичальника за кредитним договором. Крім того, у ТОВ «Кей-Колект» відсутня ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, тому позивач не має права нараховувати та отримувати від відповідачів проценти у валюті.

Також ОСОБА_5 зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що до нього відповідно до договору факторингу перейшло право вимоги за цим кредитним договором.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в справі, ухвалою від 02 жовтня 2017 року справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 04 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховним Судом справу розглянуто в межах вимог касаційної скарги ОСОБА_5 в частині висновків судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 65 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4 річних з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2028 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого він зобов'язався відповідати перед банком солідарно з позичальником за невиконання кредитних зобов'язань.

Згідно із пунктом 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною, що передбачено в пункті 1.4 договору поруки.

У пункті 2.2 договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги.

Відповідно до пункту 3.1 договір поруки набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

ПАТ «УкрСиббанк» свої зобов'язання виконав, надав позичальнику кредит у розмірі 65 000, 00 дол. США, що підтверджено меморіальним ордером.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу право вимоги за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 0 та право забезпечення за договором поруки № 167776.

Усупереч умовам договору про надання кредиту ОСОБА_4 не здійснювала своєчасних платежів у повному обсязі для сплати суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим станом на 25 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 80 298, 80 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку склало 2 185 733, 34 грн, з якої: 63 222, 27 дол. США - заборгованість за основним боргом; 17 076, 53 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

У зв'язку з виникненням заборгованості за кредитним договором ТОВ «Кей-Колект» 12 липня 2014 року надіслало ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомило про наявність заборгованості та необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі (а. с. 60).

15 квітня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно зазначеної суми заборгованості.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов до переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини, не дали їм належної оцінки та неправильно застосували норми матеріального права.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У частині четвертій статті 559 ЦК Українипередбачені три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в частині четвертій статті 559 ЦК Українисловосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, призводить до припинення поруки за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

За змістом правила частини четвертої статті 559 ЦК України порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою.

Сплив строку, передбаченого у частині четвертій статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже й відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. Підстав відступити від цієї правової позиції під час розгляду справи, що переглядається, Верховним Судом не встановлено.

Договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, в умовах цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають до застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до матеріалів справи 12 липня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» надіслав ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомив про наявність заборгованості та про необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів, починаючи з моменту одержання цієї вимоги, та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі (а. с. 60). Докази вручення вимоги боржнику в матеріалах справи відсутні, втім це не має правового значення для оцінки поведінки позивача у справі з огляду на таке.

Відповідно до пункту 12.1 кредитного договору сторони погодили, що у випадку неналежного виконання позичальником умов договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання зазначеного повідомлення від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником зазначеного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

За наведених обставин Верховний Суд визнає наявними підстави для застосування пункту 12.1 кредитного договору. Відповідно, починаючи з 41-го календарного дня, у банку виникло право пред'явлення відповідної вимоги як до позичальника, так і до поручителя - про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов'язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банку, направленої до позичальника, не може містити зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання: саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, незалежно від того, чи отримали позичальник та його поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, кредитної установи; це зумовлювало виникнення обов'язку у банку пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати, обрахованої як це визначено в укладеному договорі.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач направив 12 липня 2014 року на адресу ОСОБА_4 вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості відповідно до умов кредитного договору, позичальник на 41-ий календарний день вважається таким, що є повідомлений, й починаючи з цієї дати у банку виникло право протягом шести місяців звернутися до суду з відповідним позовом до поручителя. Із позовом про стягнення заборгованості до боржника та поручителя банк звернувся 31 березня 2015 року, тобто з пропуском встановленого строку.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічний правовий висновок сформульований в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Оскільки письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором направлені боржнику у липні 2014 року, а з позовом до суду ТОВ «Кей-Колект» звернувся лише 31 березня 2015 року, то у зв'язку з пропуском шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх висновках про стягнення солідарної заборгованості із позичальника та поручителя не врахували наведених норм матеріального права та залишили поза увагою той факт, що у такому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом яких зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їх юридичні наслідки.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, зважаючи на встановлення неправильного застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необхідність виходу за межі касаційної скарги та необхідність скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року в частині вирішення позову ПАТ «Кей-Колект» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором й постановлення нового судового рішення у цій частині.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності отримання позивачем індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, зокрема для нарахування процентів за користування кредитом, Верховний Суд визнає необґрунтованими. Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що за договором факторингу відбувається заміна сторони, кредитора, у вже існуючому зобов'язанні, а не зміна первинного зобов'язання, тобто за усіма іншими умовами зміст цивільного відношення не зазнає змін у зв'язку зі зміною його сторони.

Також Верховним Судом враховано, що незалежно від наявності ліцензії НБУ у зобов'язанні за наведеним кредитним договором валютою зобов'язання є та залишатиметься визначена сторонами первинно іноземна валюта.

Наведене дає підстави для висновку, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 0 згідно з договором факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги ТОВ «Кей-Колект» на умовах та зобов'язаннях, визначених кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, і для нарахування заборгованості, порядок обчислення якої встановлено вказаним договором, ліцензія на здійснення валютних операцій не потрібна, оскільки таке нарахування здійснюється за укладеним раніше кредитним договором, умови якого погоджені сторонами кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 523/17672/14-ц. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено. Верховний Суд розглядає справу у межах доводів касаційної скарги відповідно до правил статті 400 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Кей-Колект» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Кей-Колект» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В інший частині рішення судів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик