Справа № 143/1449/17
Провадження № 22-ц/772/1126/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 рокуСправа № 143/1449/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Шемети Т.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, Погребищенської державної нотаріальної контори Вінницької області, про визнання ідеальних часток у праві спільної сумісної власності, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 березня 2018 року зі складанням його повного тексту 22 березня 2018 року у м. Погребище під головуванням судді цього суду Бойка А.В.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду в своїх інтересах та інтересах їх малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із позовом до ОСОБА_7, виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області про визнання ідеальних часток у праві спільної сумісної власності, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме, мотивуючи таким.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1994 року, виданого Погребищенською міською радою народних депутатів на підставі розпорядження від 04 серпня 1994 року № 30, ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок загальною площею 69,2 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1.

10 жовтня 2005 року позивачі зареєстрували між собою шлюб, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. Сім'я проживала та вела спільне господарство за адресою вказаного будинку, у цьому будинку також проживала мати позивача ОСОБА_9 Через постійні втручання у їх сім'ю відповідача у справі ОСОБА_7, який є братом позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 була вимушена тимчасово проживати за адресою: АДРЕСА_2.

Враховуючи площу вказаного будинку та незадовільний стан здоров'я матері позивача, він до своєї частини будинку прибудував: окремий вхід (ганок), коридори, кухню, ванну, вбиральню, комору, кімнати, а також обладнав горище для проживання, викопав погріб, зробив каналізацію та встановив водне опалення. У зведенні добудов та проведенні цих робіт його мати ніякої участі не приймала, це майно є їх із дружиною спільною сумісною власністю подружжя.

16 вересня 2011 року ОСОБА_3 стало відомо, що його мати ОСОБА_9 отримала декларацію про готовність збудованого об'єкта до експлуатації (на вказані прибудови та погріб). Проти цього він не заперечував, оскільки, його брат ОСОБА_7 його запевнив, що вподальшому право власності на ці прибудови буде зареєстровано за ним, а усі необхідні документи доцільно оформити на їх матір, як учасника Великої Вітчизняної Війни.

Не довівши до відома ОСОБА_3, ОСОБА_7 06 жовтня 2011 року, як представник матері за довіреністю, звернувся до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» із заявою-замовленням про проведення перерахунку часток вказаного будинковолодіння для виділення конкретної частки, яка складається з: житлових кімнат 1-3, 1-4, веранди 1-5, кухні 1-6, ванни 1-7, вбиральні 1-8, коридору 1-10, кухні 1-11, загальна площа чого становить 72,40 кв.м., а також сараю «В», із зазначенням, що перерахунок часток будинковолодіння необхідних для отримання свідоцтва про право власності.

Згодом, ОСОБА_7 повідомив позивачу ОСОБА_3, що для оформлення самовільно зведеного будівництва йому необхідно через нотаріуса звернутись із заявою до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про перерахунок часток зазначеного будинковолодіння. 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3, не читаючи змісту цієї заяви, текст якої, як він стверджує, вже заздалегідь був підготовлений нотаріусом, та довіряючи своєму братові, підписав її. Як пізніше йому стало відомо, у підписаній ним заяві було невірно вказані приміщення, в яких він фактично проживав із сім'єю, а були зазначені ті приміщення, що належали його матері.

Позивачі зазначили, що такими діями ОСОБА_7 ввів ОСОБА_3 в оману. Так, заключенням КП «Вінницького обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації» від 17 жовтня 2011 року встановлено, що згідно розрахунку ідеальних часток виконаному із фактично належних реальних частин, ОСОБА_9 належить 79/100, а ОСОБА_3 - 21/100. Позивачі вважають, що цим заключенням матері позивача було виділено фактично ту частину будинку, яку прибудував позивач та в якій проживав зі своєю сім'єю, а саме зазначені у вказаній вище заяві ОСОБА_7 від 06 жовтня 2011 року приміщення, а ОСОБА_3 було виділено: прихожу 1-1, кімнату 1-2, веранду «А», загальна площа чого становить 33,7 кв.м, які фактично належали його матері.

На підставі рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області від 29 грудня 2011 року ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право приватної спільної часткової власності на зазначений житловий будинок із господарськими будівлями із визначенням 79/100 частки.

Як зазначили позивачі, ОСОБА_7 незаконно заволодів належною ОСОБА_9 частиною у спірному нерухомому майні, оскільки, внаслідок обману, зловживання довірою та погроз, 20 липня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування цієї частини житлового будинку з господарськими будівлями, за яким ОСОБА_9 безоплатно передала, а ОСОБА_7 прийняв у дар вказану частину майна.

На це майно, яке було безоплатно передано ОСОБА_7, як вважають позивачі, мали право їх діти, яких було позбавлено права на житло, та ОСОБА_4, якій це майно разом із позивачем належало на праві спільної сумісної власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла.

Пославшись на викладені обставини, позивачі просили суд: визнати станом на 05 серпня 1994 року розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок із господарськими будівлями за позивачем ОСОБА_3 та за померлою ОСОБА_9 по ? частці та у відсотках - по 50% від 100% цього нерухомого майна; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області від 29 грудня 2011 року про видачу ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на 79/100 частки у праві приватної часткової власності на спірне нерухоме майно; визнати недійсним вказаний договір дарування; визнати за ОСОБА_3 право власності у вказаному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами на: житлову кімнату 1-3, кухню 1-11, житлову прибудову «А-1», що складається з житлової кімнати 1-4., веранди 1-5, кухні - 1-6, ванни 1-7, вбиральні 1-8, коридора 1-9, кладової 1-10, сарай «В», погріб «п/А1».

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким пред'явлений ним та ОСОБА_4 позов задовольнити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_7 через свого представника адвоката ОСОБА_10 подав відзив та просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Згідно з наведеними частинами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Положеннями ст. 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно зі ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 4 ст. 355, 356, ч. 1 ст. 357 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам, у тому числі, на праві спільної часткової власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Розрахунок часток у спільній власності на об'єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об'єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів ( п. 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55).

Відповідно до положень ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого не дарунок виникає з моменту його прийняття.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК України).

Положеннями ст. ст. 34, 78 Закону України «Про нотаріат» до повноважень нотаріуса віднесено засвідчення справжності підписів на документах. Нотаріус, засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. На угоді може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

У п. п. 19, 20, 21 постанови Пленуму № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_7 є рідними братами, матір'ю яких є ОСОБА_9, яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 45 том 1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 1994 року, виданого на підставі розпорядження Погребищенською міської ради народних депутатів від 04 серпня 1994 року № 30 ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 69,2 кв. м. (а.с. 22-24 том 1).

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 18 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб (а.с. 102 том 1), від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, про народження якої видано свідоцтво серії НОМЕР_3 (а.с. 104 том 1), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про народження якої видано свідоцтво серії НОМЕР_4 (а.с. 103 том 1).

06 жовтня 2011 року ОСОБА_7 на підставі довіреності, наданої йому від ОСОБА_9, від її імені звернувся до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» із заявою-замовленням про проведення перерахунку часток вказаного будинковолодіння для виділу конкретної частки, яка складається з: житлової кімнати 1-3; житлової кімнати 1-4; веранди 1-5; кухні 1-6; ванни 1-7; туалету 1-8; коридору 1-9; кладової 1-10; кухні 1-11, загальною площею 72,40 кв.м., і сараю, позначеною літерою «В», площею 10,43 кв.м., із зазначенням, що перерахунок часток цього будинковолодіння необхідний для отримання свідоцтва про право власності (а.с. 36 том 1). У цій заяві підпис ОСОБА_7 засвідчено нотаріально.

Згідно із заявою 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про проведення перерахунку часток зазначеного будинковолодіння для виділу конкретної частки, що складається з: прихожої-1-1; житлової кімнати -1-2; веранди - а; сіней-І; кладової - ІІ, із зазначенням, що перерахунок часток цього будинковолодіння необхідний для отримання свідоцтва про право власності (а.с. 35 том 1). Справжність підпису ОСОБА_3 у цій заяві засвідчено нотаріально.

17 жовтня 2011 року КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» зроблено заключення, яким здійснено перерахунок ідеальних часток в зв'язку з введенням в експлуатацію самочинно збудованої житлової прибудови та встановлено, що ОСОБА_9 належить 79/100 та ОСОБА_3 - 21/100 частини будинку (а.с. 34 том 1). Зокрема, ОСОБА_9 належить у житловому будинку літ. «А»: житлова кімната 1-3, кухня 1-11, у житловій прибудові літ. «А1»: житлова кімната 1-4, веранда 1-5, кухня 1-6, ванна 1-7, туалет 1-8, коридор 1-9, кладова 1-10, загальною площею 72,4 кв.м, житловою площею 25 кв.м., сарай літ. «В», погріб літ. «п/А1». ОСОБА_3 згідно цього заключення належить: у житловому будинку літ. «А»: прихожа 1-1, житлова кімната 1-2, веранда літ. «а», що складається з сін -І, кладової -ІІ, загальною площею 33,7 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м.

На підставі рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області № 66 від 29 грудня 2011 року (а.с. 37 том 1) видано свідоцтво про власності на нерухоме майно від 28 січня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_9 є власником 79/100 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями, а саме на праві приватної часткової власності їй належить: у житловому будинку літ. «А»: житлова кімната 1-3, кухня 1-11, у житловій прибудові літ. «А1»: житлова кімната 1-4, веранда 1-5, кухня 1-6, ванна 1-7, туалет 1-8, коридор 1-9, кладова 1-10, загальною площею 72,4 кв.м, житловою площею 25 кв.м., сарай літ. «В», погріб літ. «п/А1» (а.с. 41 том 1 ).

У 2012 році ОСОБА_9 Погребищенською міською радою Погребищенського району Вінницької області ОСОБА_9 видано довідку про те, що в домовій книзі по АДРЕСА_1 малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані (а.с. 138 том 1).

12 липня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено посвідчений нотаріально договір дарування, за яким ОСОБА_9 передала безоплатно у власність ОСОБА_7 79/100 часток вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, разом із земельною ділянкою, на якій знаходиться це нерухоме майно, а ОСОБА_7 дар прийняв (а.с. 42 том 1). У цьому договорі зазначено, що присадибна земельна ділянка на якій розташовано спірний житловий будинок належить ОСОБА_9 на праві особистої власності, що підтверджується державним актом серії ВН б/н, виданим Погребищенською міською радою 12 грудня 2001 року, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_5, НОМЕР_6.

Відповідно до технічного паспорта на вказаний житловий будинок, виготовленого 12 квітня 2016 року на замовлення ОСОБА_3, 79/100 цього будинку з господарськими будівлями перебуває у приватній власності ОСОБА_7, а ОСОБА_3 зазначено користувачем, оскільки його правовстановлюючі документи не перереєстровано (а.с. 70-73 том 1). До складу домоволодіння входить: житловий будинок літ. «А», житлова прибудова літ. «А1», погріб літ. «п/А1», веранда літ. «а», сарай літ. «В», сарай тимчасовий літ. «Г», гараж тимчасовий літ. «Г», сарай тимчасовий літ. «З», жомова яма літ. «К», навіс тимчасовий літ. «Л», убиральня тимчасова літ. «л», огорожа № 2, хвіртка № 4, огорожа № 5, огорожа № 6. До складу будинку літ. «А» входять: передпокій 12,5 кв.м, житлова кімната 12,8 кв.м, житлова кімната 13,0 кв.м, житлова кімната 12,0 кв.м, коридор 7,8 кв.м, кухня 6,6 кв.м, ванна 4,1 кв.м, туалет 1,2 кв.м, коридор 9,5 кв.м. комора 4,7 кв.м, кухня 13,5 кв.м, веранда 4,3 кв.м, комора 4,1 кв.м. Загальна площа будинку по внутрішніх обмірах складає 106,1 кв.м, у тому числі площа будинку - 97,7 кв.м, житлова - 37,8 кв.м, допоміжна - 59,9 кв.м, площа літніх приміщень - 8,4 кв.м. Роками побудови житлового будинку літ. «А» зазначено 1959 рік, житлової прибудови літ. «А1» - 1995 рік.

Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3, який проживає по АДРЕСА_1, у цьому будинку він проживає з дня його народження і за даний період місце прописки не змінював, станом на серпень 1994 року у будинку проживали він та його мати ОСОБА_9 (а.с. 21).

02 жовтня 2017 року спеціалістом із бухгалтерського обліку та економічного аналізу на запит адвоката ОСОБА_11, який є представником ОСОБА_3, виготовлено висновок, предметом дослідження якого було вирахування розміру часток у відсотках та дробах у спільній власності ОСОБА_9 та ОСОБА_3 по спірному будинковолодінню (а.с. 27-33 том 1). Цим висновком встановлено, що на підставі наданих цьому спеціалісту для проведення дослідження документів, співвласнику ОСОБА_9 станом на 05 серпня 1994 року на праві власності належало загальної площі житлового будинку 34,6 кв.м, житлової площі 12,85 кв.м., а також, відповідно, ? або 50%/100% всіх господарських приміщень, будівель, споруд, які входили до складу будинковолодіння та були розташовані на присадибній ділянці. Аналогічних розрахунків спеціаліст дійшов і щодо співвласника спірного будинку ОСОБА_3

21 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до в.о. начальника КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» Н.В. Обертаса та начальника Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Ю.В. Круголь зі зверненням про відкликання підписаної ним заяви від 17 жовтня 2011 року про проведення перерахунку часток спірного будинковолодіння для виділу конкретної частки, пославшись на те, що ця заява була ним підписана внаслідок обману (а.с. 48-49, 51 том 1).

21 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до голови Погребищенської міської ради А.М. Білика зі скаргою про скасування зазначеного вище рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області № 66 від 29 грудня 2011 року (а.с. 53-57 том 1).

На вказані звернення ОСОБА_3 отримав відповіді з рекомендацією звернутись щодо вирішення порушених ним питань до суду (а.с. 50, 52, 58 том 1).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,1000 га по АДРЕСА_3 із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» (а.с. 32 том 2). У матеріалах справи наявна копія вказаного вище акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3, в якій дописано таке «фактично проживає з 2005 року із співмешканкою ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 і на даний час» (а.с. 33 том 2).

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 пояснили, що їм відомо, що ОСОБА_3 здійснював будівництво за адресою спірного будинку, купував відповідні будівельні матеріали. Однак зі змісту показань цих свідків не вбачається, коли конкретно і яке саме будівництво та у чиїх інтересах він здійснював, які саме матеріали, за чиї кошти та для кого купував.

Свідок ОСОБА_27 пояснив, що ОСОБА_3 проживав за адресою спірного будинку.

Свідок ОСОБА_28, яка є спеціалістом із бухгалтерського обліку та економічного аналізу та виготовляла наведений вище висновок від 02 жовтня 2017 року, підтвердила викладені у цьому висновку обставини.

Встановивши наведені обставини та надавши оцінку доказам у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав про задоволення заявлених позовних вимог, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачі не довели належними та допустимими доказами тих, обставин, на які вони посилались як на підставу своїх позовних вимог.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Такий висновок щодо застосування наведених правових норм викладений Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року, прийнятій у справі № 6-84цс14, який відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України має враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а позивачі всупереч наведеним положенням норм цивільного процесуального права не довели належними та допустимими доказами, ті обставини, якими вони обґрунтовували свої вимоги, зокрема, що прийнятим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області № 66 від 29 грудня 2011 року (а.с. 37 том 1), яке вони просили визнати незаконним та скасувати, а також укладенням вказаного договору дарування, який вони просили визнати недійсним, було порушено їх права, як наслідок є недоведеними й інші заявлені ними позовні вимоги, оскільки їх обґрунтованість безпосередньо пов'язана із встановленням цих обставин.

Самі ж позивачі, стверджуючи, що добудова до спірного будинку здійснювалась саме ОСОБА_3, зазначили, що 16 вересня 2011 року йому стало відомо, що його мати ОСОБА_9 отримала декларацію про готовність збудованого ним об'єкта до експлуатації, проти чого він не заперечував.

17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про проведення перерахунку часток зазначеного будинковолодіння для виділу конкретної частки, що складається з: прихожої-1-1; житлової кімнати -1-2; веранди - а; сіней-І; кладової - ІІ, із зазначенням, що перерахунок часток цього будинковолодіння необхідний для отримання свідоцтва про право власності (а.с. 35 том 1), яку власноручно підписав, що позивачами не заперечується, а справжність його підпису у цій заяві засвідчено нотаріально. Тих обставин, що ОСОБА_3 не був ознайомлений із текстом цієї заяви, не мав на меті настання порушений ним у цій заяві наслідків або не розумів значення своїх дій, не доведено.

Не доведено позивачами й тих обставин, що вказана добудова є їх спільною сумісною власністю подружжя, оскільки із наданих суду документів цього не встановлено, також позивачами не доведено, що вказаним рішенням органу виконавчої влади та договором дарування було порушено права їх малолітніх дітей, яких, як вони стверджують, позбавили права на житло, при цьому доказів на підтвердження того, що місце реєстрації проживання цих дітей зареєстровано саме за адресою спірного будинковолодіння не надано. Не надано й доказів, що діти проживали чи проживають у спірному будинку.

Як на підставу визнання договору дарування недійсним позивачі послались на те, що цей договір ОСОБА_9 був вчинений внаслідок обману та погроз зі сторони ОСОБА_7, крім того, ОСОБА_9 мала вади зору, однак цих обставин вони також не довели. Із матеріалів справи не вбачається, що таке волевиявлення ОСОБА_9 було вчинено не з її власної волі і вона фізично була неспроможна укласти цей договір. Крім того, положення ст. 230 ЦК України, якими передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, та на положення якої позивачі послались обґрунтовуючи недійсність правочину вчиненого ОСОБА_9 внаслідок обману, щодо односторонніх правочинів не застосовуються. Інших правових підстав із яких цей договір можна було б вважати недійсним ними також не доведено.

Таким чином, позивачі не довели, що розрахунок ідеальних часток у спірному будинковолодінні, прийняття рішення Погребищенською міською радою Вінницької області № 66 від 29 грудня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності у розмірі 79/100 частки у цьому будинковолодінні та укладення нею вказаного договору дарування було вчинено всупереч вимогам діючого законодавства та з порушенням їх прав чи інтересів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторення обґрунтування заявлених позовних вимог, які, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачами не доведено, а також до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом, до індивідуального тлумачення і розуміння скаржником норм матеріального права та способів захисту його прав та інтересів, але наведених висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, окрім іншого, просить скасувати оскаржуване рішення в частині солідарного стягнення з позивачів понесених ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 935 грн., оскільки вважає ці витрати не доведеними.

Твердження апелянта про недоведеність понесених ОСОБА_7 цих судових витрат спростовуються матеріалами справи, зокрема, актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № ПЄ-000001 від 12 березня 2018 року та квитанцією про оплату вартості цих послуг (а.с. 35, 36 том 2).

Разом із тим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визначеного ним порядку стягнення судових витрат, зокрема, суд застосував їх солідарне стягнення з позивачів, у той час як солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У даному випадку понесені відповідачем судові витрати мають бути розподілені між позивачами порівну, про що також надано роз'яснення Вищим спеціалізованим суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. п. 35, 36 постанови Пленуму цього суду № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

За таких обставин апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити у частині визначення порядку стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, виключити посилання на солідарне стягнення цих витрат у розмірі 4935 грн., доповнивши посиланням, що з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 підлягають стягненню, з кожного із них, по 2 467 грн. 50 коп., понесених ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу адвоката, в іншій частині - залишити без змін.

З огляду на положення ст.141 ЦПК України щодо покладення судового збору на сторони в залежності від пропорційності розміру задоволених вимог, сплачений ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги судовий збір слід покласти лише на нього, а понесені ОСОБА_7 судові витрати на правничу допомогу адвоката в апеляційному суді у розмірі 1 642 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ПЄ-000002 від 29 травня 2018 року та квитанцією про оплату цих послуг, слід стягнути з позивачів на користь ОСОБА_7 порівну, тобто по 821 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року змінити у частині визначення порядку стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, виключити посилання на солідарне стягнення цих витрат у розмірі 4935 грн., доповнивши посиланням, що з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 підлягають стягненню, з кожного із них, по 2 467 грн. 50 коп., понесених ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу адвоката.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 по 821 грн. витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

Т.М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 30 травня 2018 року.