Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2018 р.

м. Київ

справа № 755/5301/2018

провадження № 2/755/3338/18

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1 з 2003 року по 2017 рік; визнати майно, яким є квартира № АДРЕСА_1 таким, що набуте за час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і належить їм на праві спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 31.03.1990 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, від якого народились діти: син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 28.11.2002 року внаслідок суперечок між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб було розірвано. Однак, не зважаючи на розірвання шлюбу, подружжя не припинило сімейні відносини, проживали однією сім'єю в м. Херсоні, після чого з метою надання дітям кращої освіти переїхали до м. Києва, де 02.11.2005 року придбали квартиру № АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано на чоловіка, ОСОБА_5 АДРЕСА_1. При цьому позивачем було надано нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири. Крім того Договір містить умову про те, що цей договір укладено за згодою спільно проживаючої ОСОБА_1 та ОСОБА_5, що підтверджується заявою. Позивач з ОСОБА_5 та їх спільні діти проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_5 помер, та після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, заяву на прийняття якої було подано спільними дітьми ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1 На даний час позивач має намір визначити правовий статус нерухомого майна, придбаного у період спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем ОСОБА_5, шляхом визначення частки у спільно нажитому майні, що є підставою її звернення з даним позовом до суду.

24.04.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження з викликом учасників судового розгляду в судове засідання. (а.с. 79-81)

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, однак надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав, просить задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, в судове засідання не з'явився, однак надав до суду лист № від 14.05.2018 року, відповідно до якого просить провести розгляд справи за його відсутності та прийняти рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та чинного законодавства України.

Дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 31.03.1990 року між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровано шлюб, від якого подружжя мало двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Дніпровським райвідділом РАГС м. Херсона від 31.03.1990 року, актовий запис № 220, свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським райвідділом РАГС м. Херсона від 20.03.1990 року, актовий запис № 292, свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва від 10.10.2001 року, актовий запис № 449. (а.с. 17, 18, 19)

За даними свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Херсона від 28.11.2002 року, актовий запис № 491, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с. 20)

За Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. від 02.11.2005 року, реєстровий номер № 4250, ОСОБА_5 придбано у власність двокімнатну квартиру № АДРЕСА_1. (а.с. 15; 16)

Згідно п. 9 Договору купівлі-продажу квартири, цей Договір укладено за згодою спільно проживаючої ОСОБА_1 з ОСОБА_5, що підтверджено заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. 01.11.2005 року.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від ІНФОРМАЦІЯ_7 року, актовий запис № 1965, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року у віці 55 років. (а.с. 21)

Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 06.03.2018 року № 26/02-14, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме, на Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1. (а.с. 14)

Згідно Довідки, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Старт-1» № 531 від 23.11.2006 року, в квартирі № АДРЕСА_1 фактично проживає сім'я з чотирьох осіб: господар ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, дружина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5; підтвердженням фактичного місця проживання ОСОБА_1 також є дані Довідки, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Старт-1» № 531 від 08.02.2018 року (а.с. 22; 23)

За даними договору про відкриття банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки № 0010/014711 від 20.09.2006 року та Додатку № 1 до цього Договору від 20.10.2008 року, виписки із медичної карти хворого від 19.02.2018 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зазначено адресою листування: АДРЕСА_1. (а.с. 24; 25; 26)

Як роз'яснено у пунктів 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Як убачається з матеріалів справи, складовою предмету позову є вимога позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та жінки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 2003 року по 2017 рік. Метою встановлення даного факту позивачем є визначення власної частки у спільно нажитому майні подружжя та встановлення меж спадкової маси після смерті чоловіка ОСОБА_5

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1, - оскільки попри розірвання шлюбу у 2002 році ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 та їх спільні діти продовжили проживати однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, що підтверджено наявними в матеріалах справи довідками про фактичне місце проживання позивача, яке є ідентичним місцю проживання ОСОБА_5, та в період спільного проживання подружжям за спільний бюджет було набуто у власність квартиру № АДРЕСА_1, що підтверджено пунктом 9 Договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2005 року, відповідно до якого цей Договір укладено саме за згодою спільно проживаючої ОСОБА_1 з покупцем ОСОБА_5 (а.с. 15), та у суду немає жодних правових підстав ставити під сумнів встановлення заявленого позивачем факту, який згідно принципу незворотності дії закону у часі та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України підлягає до встановлення з 2004 року по 2017 рік.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа може мати кілька місць проживання. Це означає, що особа є вільною у виборі місця проживання і може мати декілька місць проживання, а зареєстрованим може бути лише одне місце проживання.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання, проте фактичне її місце проживання є відмінним від зареєстрованого, що не суперечить вказаній вище статті, та не спростовує факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1 з 2004 року по 2017 рік.

Встановлення даного факту має для позивача ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки позивач має намір визначити власну частку у спільно нажитому майні подружжя та, таким чином, встановити коло спадкоємців та межі спадкової маси після смерті чоловіка ОСОБА_5

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, Справа № 6-97цс11)

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. (Постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 року, Справа № 6-692цс2016)

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, встановивши факт проживання однією сімєю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1 з 2004 року по 2017 рік, тобто по час смерті ОСОБА_5, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання кватири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що набута останніми за час спільного проживання, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1, - оскільки спірне нерухоме майно ОСОБА_5 та ОСОБА_1 набуте ними за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, що встановлено даним рішенням суду, тому правовий режим такого майна визначається сумісною власністю його набувачів, відділення частки якої є правом співвласника майна. При цьому судом ураховано, що виділення частки позивача у спільній сумісній власності відповідає презумпції рівності часток співвласників, яка не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті ОСОБА_5

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя підлягає до часткового задоволення, відмовивши в частині встановлення факту проживання однією сім'єю у період з 2003 року по 2004 рік.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 58 Конституції України, ст.ст. 3, 21, 36, 70, 74 Сімейного кодексу України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 29, 368, 370 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та жінки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 2004 року по 2017 рік.

Визнати квартиру № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 травня 2018 року.

Суддя: В.І. Галаган