АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 646/5870/16-ц

Провадження № 22-ц/790/3541/18

15 серпня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник позивача- ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 березня 2018 року(суддя Єжов В.А.) по справі № 646/5870/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнень зазначає, що з 1998 року вона проживала однією сім'єю та вела спільне домашнє господарство з ОСОБА_3 09 жовтня 2004 року вони зареєстрували шлюб і прожили разом до 17 квітня 2013 року та 13 лютого 2014 року розірвали шлюб.

Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із нею. В період сумісного проживання у серпні 2002 року , за спільні кошти ОСОБА_3 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

На даний час вона проживає окремо у зв'язку з тим, що відповідач заволодів спільним помешканням і чинить перешкоду щодо доступу до спільного помешкання.

Наразі він з новою дружиною проживає у спірній квартирі та забрав всі оригінали документів спільної власності.

Просить : встановити факт проживання однією сім'єю з 01 січня 1998 року по 09 жовтня 2004 року та факт належності на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1; здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити їй у власність 3/4 частини, ОСОБА_3 - 1/4 квартири.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 01 січня 1998 року по 09 жовтня 2004 року без реєстрації шлюбу

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту належності на праві спільної сумісної власності квартири та поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Рішенням мотивовано тим, що сторони з 1998 року проживали разом та вели спільне сімейне господарство, що не заперечується відповідачем. Між тим, сам факт спільного проживання не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожним з них. Позивачем не надано доказів внесення частки у спірне нерухоме майно.

ОСОБА_1 не набула права власності у зв'язку з чим спірне нерухоме майно не може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити та здійснити поділ спільного майна подружжя: виділити їй власність 3/4 частини, а ОСОБА_3 - 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

При розгляді цивільної справи про усиновлення ОСОБА_3 її малолітнього сина ОСОБА_5 в 2000 - 2006 роках вже встановлено факт сумісного придбання спірної квартири, а саме до суду надавались пояснення, в яких відповідач зазначив, що кошти на придбання спірної квартири сторони заробляли на території Російської Федерації.

Відповідачем не надано доказів щодо отримання ним доходів та придбання квартири саме за його особисті кошти та що вона є особистою приватною власністю.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для задоволення позову не вбачається.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 09 жовтня 2004 року по 13 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.

13 серпня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач набув у власність квартиру АДРЕСА_1

Згідно ст 22, 24, 25 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 1998 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю та кошти на придбання спірної квартири сторони заробляли на території Російської Федерації.

Між тим, беззаперечних доказів надання коштів на купівлю житла позивачкою не надано. Не зазначено та належним чином не підтверджено, які суми і коли ОСОБА_1 вносила на купівлю житла.

Сам факт сумісного проживання не є підставою для набуття права власності, оскільки закон передбачає наявність саме наявність спільних дій, спільних або особистих доходів, об'єднаних для набуття майна.

З тексту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продавець отримав кошти від покупця -ОСОБА_3, а не від інших осіб.

Таким чином, спірна квартира не є спільною власністю сторін ,а тому не підлягає поділу. Підстав для визнання права власності за ОСОБА_1 не має.

За таких обставин підстав для задоволення позову не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С.Сащенко