Справа № 131/1463/16-ц
Провадження № 22-ц/801/310/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуСправа № 131/1463/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 131/1463/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи - ОСОБА_5 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Шелюховського М.В.,

встановив:

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Кальницької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її син ОСОБА_6 Після його смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки, площею 2,8064 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та площею 0,3148 га (НОМЕР_5), призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кальницької сільської ради. Оскільки на час відкриття спадщини позивач постійно проживала разом із спадкодавцем, то відповідно до статей 1261, 1268 ЦК України, вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті сина. Проте в нотаріальному порядку вона не може оформити спадкове майно за відсутності правовстановлюючих документів, оскільки спадкодавець державний акт на земельні ділянки за життя не встиг отримати.

З цих підстав просила визнати за нею - ОСОБА_3 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що складається із земельних ділянок, площею 2,8064 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та площею 0,3148 га (НОМЕР_5), призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кальницької сільської ради.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що складається із земельних ділянок, площею 2,8064 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та площею 0,3148 га (НОМЕР_5), призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кальницької сільської ради.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі в розгляді справи - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що оскаржуваним рішенням суду було вирішено питання про її права та обов'язки, однак до участі в справі її не було залучено, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення. Так, вона є дочкою ОСОБА_6, і на момент відкриття спадщини була неповнолітньою, а тому відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині, також суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що вона як неповнолітня відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька. Суд першої інстанції не встановив коло спадкоємців після смерті ОСОБА_6, не перевірив наявність чи відсутність спадкової справи, а також наявність обґрунтованої відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

У строк, визначений судом, від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала з підстав, зазначених в ній, просила скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та представник відповідача Кальницької сільської ради, правонаступником якої є Дашівська сільська рада, в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга - ОСОБА_5 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав позовні вимоги обґрунтованими та доведеними наявними у справі доказами.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, про що виконавчим комітетом Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області вчинено актовий запис від 28 січня 2013 року (а.с. 8).

Заповіт на випадок смерті ОСОБА_6 відсутній.

ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 25 липня 1967 року (а.с.7).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Кальницької сільської ради Іллінецького району від 08 липня 2016 року №603 ОСОБА_6 на день смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 На час відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно проживала та була зареєстрована матір ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до розпорядження голови Іллінецької районної державної адміністрації від 30 червня 2006 року №252 із змінами, внесеними розпорядженням від 09 лютого 2007 року №46, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельних часток (паїв) власникам земельних сертифікатів Кальницького колективного сільськогосподарського підприємства з виготовленням державних актів на право власності на землю на території Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, відповідно до додатку 1 якого ОСОБА_6 безкоштовно передано у власність земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) із земель колективної власності колишнього Кальницького КСП з видачею державного акта взамін на сертифікат на земельну частку (пай) в розмірі 3,1212 га, в тому числі ріллі 2,8064 га та садку 0,3148 га (а.с. 10-11).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20 липня 2016 року № НВ-016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 23 червня 2016 року зареєстровано земельну ділянку площею 2,8064 га та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_4 (а.с.12).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20 липня 2016 року № НВ-016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 23 червня 2016 року зареєстровано земельну ділянку площею 0,3148 га та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_5 (а.с.13).

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом статей 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце і час відкриття спадщини; - наявність чи відсутність заповіту спадкодавця; - коло спадкоємців, які мають право на спадщину за заповітом чи за законом у порядку черговості; - коло спадкоємців, які у передбачений законом спосіб прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, тощо.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, не встановив наявність чи відсутність спадкової справи та коло спадкоємців, які мають право на спадщину за законом чи заповітом.

Так, ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_2, є дочкою ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_6 від 12 червня 1996 року, свідоцтвом про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 НОМЕР_7 від 21 липня 2015 року, виданим повторно та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_8 та ОСОБА_9 НОМЕР_8 від 07 червня 2017 року (а.с. 39,40).

На час відкриття спадщини ОСОБА_5 виповнилося 16 років, тобто остання була неповнолітньою і у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України не заявила про відмову від неї, а тому відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

З аналізу вищевказаної норми видно, що закон не вимагає вчинення неповнолітньою особою або її представниками дій щодо прийняття спадщини.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 164/1056/15-ц.

Тобто, ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6, яка прийняла спадщину.

Таким чином, судом першої інстанції вирішено питання про права та обов'язки апелянта, яку не було залучено до участі в справі.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

- цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

- свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК).

У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 в редакції Закону України від 5 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

Вирішуючи такі спори, судам слід дотримуватися положень статей 524, 548 - 549 ЦК УРСР, ст. 1225 ЦК, положень ЗК в редакції Закону України від 18 грудня 1990 року, статей 22, 23, 30 в редакції Закону України від 13 березня 1992 року, статей 78 - 79, 81, 116, 118, 120, 125, 126 ЗК в редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року, іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють земельні правовідносини, враховуючи їх чинність на час відкриття спадщини.

При цьому судам потрібно брати до уваги зміни до ЗК, внесені Законом України від 5 березня 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», яким спрощено порядок реєстрації зміни власника земельної ділянки без заміни державного акта про право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину чи судового рішення із внесенням змін щодо нового власника до державного акта.

Як видно з матеріалів справи, розпорядженням голови Іллінецької райдержадміністрації від 30 червня 2006 року №252 із змінами, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельних часток (паїв) власникам земельних сертифікатів Кальницького КСП. Проте за життя ОСОБА_6 не отримав державні акти на земельні ділянки площею 0,3148 га та площею 2,8064 га, а тому до його спадкоємців переходить право отримати державні акти на право на земельну ділянку, а не право власності на ці земельні ділянки у порядку спадкування.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи уваги не звернув та вищевказаних положень закону не врахував, в зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, на які спадкодавець не отримав державні акти про право власності.

Згідно з пунктами 1, 4 ст. 376, пунктом 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а також вирішено питання про права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі в справі, рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до квитанції № 63 від 13 листопада 2018 року ОСОБА_5 за подання апеляційної скарги на вищевказане рішення суду було сплачено судовий збір у розмірі 998,58 грн., що підлягає стягненню з позивача у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (зареєстрована за адресою: НОМЕР_9, РНОКПП НОМЕР_2) 998, 58 грн. (дев'ятсот дев'яносто вісім гривень 58 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко