Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 643/8355/16-ц

провадження № 61-44415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Земельний банк»

третя особа 1 - акціонерне товариство закритого типу «Гея»,

представники третьої особи 1: МалінкаІрина Валентинівна, Апазіді Костянтин Юрійович,

третя особа 2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Аріес»,

представники третьої особи 2: КолосовЮрій Володимирович, Князєв Віктор Олександрович,

представники третьої особи 2: РуденкоВладислав Олександрович, Колосов Юрій Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Овсяннікової А. І. від 15 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 січня 208 року між Харківським акціонерним комерційним Земельним банком та Акціонерним товариством закритого типу «Гея» (далі - АТЗТ «Гея») було укладено кредитний договір, за умовами якого останнє отримало 10 000 000 грн та зобов'язалось повернути вказану суму в строку до 14 січня 2009 року. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань АТЗТ «Гея» за вказаним кредитним договором, між ним та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля літ. «А-5», загальною площею 7397,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. 31 березня 2010 року між первісним боржником за кредитним договором від 16 січня 2008 року АТЗТ «Гея», новим боржником - закритим акціонерним товариством «Лантан» та новим кредитором - публічним акціонерним товариством «Земельний банк» (далі - ПАТ «Земельний банк») було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний кредитор перевів, а ЗАТ «Лантан» прийняло на себе зобов'язання, що виникають із вищевказаного кредитного договору. Посилаючись на те, що він не погоджувався забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником, ОСОБА_1 просив на підставі статті 523 ЦК України визнати майнову поруку за договором іпотеки, укладеним 16 січня 2008 року між ним та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком припиненою, зобов'язати орган державної реєстрації прав внести записи до Державного реєстру та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про припинення обтяження нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-5» загальною площею 7397,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано поруку, що виникла з договору іпотеки (майнова порука), укладеного 16 січня 2008 року між Харківським акціонерним Земельним банком та ОСОБА_1 припиненою. Зобов'язано орган державної реєстрації прав внести записи до Державного реєстру та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про припинення обтяження нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А-5» загальною площею 7 397,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 23, а також про припинення обтяження забороною відчуження, зареєстрованого в реєстрі № 24. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями статті 523 ЦК України та виходив із того, що майнова порука ОСОБА_1 припинилася у зв'язку із зміною боржника в основному зобов'язанні, оскільки позивач не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником ЗАТ «Лантан».

Постановою апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Аріес» (далі - ТОВ «Юридична фірма «Аріес») задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2016 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 31 березня 2010 року ОСОБА_1 було надано ПАТ «Земельний банк» та ЗАТ «Лантан» посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О. А. заяву, відповідно до змісту якої позивач, керуючись статтею 523 ЦК України, надав свою згоду забезпечувати іпотекою нерухомого майна, що виникла на підставі договору від 16 січня 2008 року, виконання зобов'язань новим боржником за кредитним договором від 16 січня 2008 року - ЗАТ «Лантан» у загальному розмірі 30 822 557 грн. З огляду на викладене підстав для припинення поруки (застави) на підставі статті 523 ЦК України немає.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не в повній мірі дослідив всі докази та обставини справи, при їх дослідженні неправильно встановив правовідносини між сторонами та неправильно застосував норми матеріального права, а саме, статей 523,553, 556, 559, 572, 575, 626, 628, 638, 1029, 1032 ЦК України, статтей 1-3, 5, 17-19 Закону України «Про іпотеку», статтей 510, 512 ЦК України, пунктів 13.1, 13.5, 13.9, 13.11 «Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства»,затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 369 у їх системного взаємозв'язку, що призвело до ухвалення необґрунтованої та несправедливої постанови, яка не відповідає вимогам законодавства, а отже, підлягає скасуванню. Також заявник зазначав, що судом апеляційної інстанції про час та місце розгляду справи в апеляційному порядку 15 серпня 2018 року сторонам повідомлено не було, що підтверджується відсутністю доказів про відправлення сторонам по справі повідомлень.

У жовтні 2018 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «Юридична фірма «Аріес» надійшов відзив на вищевказану касаційну скаргу, у якому заявник вказує на те, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для припинення зобов'язань за договором іпотеки (майнової поруки), у відповідності до вимог частини першої статті 523 ЦК України.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не є таким, що може бути розглянутий в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до зазначеної норми процесуального закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок апеляційного суду про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

У касаційній скарзі заявник указував на неналежне повідомлення його про розгляд справи, що позбавило ОСОБА_1 на участь у судовому засіданні.

За таких обставин доводи заявника про неналежне його повідомлення про розгляд справи є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, не можна вважати, що суд апеляційної інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення позивача про наявність судового спору і неповідомлення його про час та місце розгляду справи порушує вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

За таких обставин, ураховуючи вимоги пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України та доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення про час та дату проведення судового засідання у апеляційному суді, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов'язкового скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки справу розглянуто за відсутності позивача, який належним чином не повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило