Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/20293/16-ц

провадження № 61-19448 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ТОС»;

представник відповідача - Лукаш ОленаЮріївна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТОС» (далі - ТОВ «ТОС») про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 9 листопада 2006 року він є власником квартири АДРЕСА_1, а також співвласником приміщення загального користування літ. «А», групи приміщень НОМЕР_1, площею 14,7 кв. м у цьому будинку. На початку 2016 року йому стало відомо про те, що 15 листопада 2005 року між ТОВ «ТОС» як довірителем, та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Укрреставрація» (далі - ТОВ «ФК «Укрреставрація»), як управителем було укладено договір доручення № 50, згідно з яким ТОВ «ТОС» бере участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_2 шляхом інвестування частки нежитлової площі з метою отримання у власність однієї кімнати (кімнати персоналу + підсобні приміщення), адміністративно-офісного призначення № 10, розміщеного на першому поверсі, загальною площею 14,34 кв. м. 21 травня 2013 року ТОВ «ТОС» без його згоди як співвласника допоміжних приміщень будинку зареєструвало право власності на приміщення літери «А», група приміщень НОМЕР_1, площею 14,7 кв. м. Вважав, що такими діями відповідача порушено його право спільної сумісної власності на зазначене допоміжне приміщення, оскільки воно мало б використовуватися мешканцями будинку.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право спільної сумісної власності на приміщення літ. «А», групи приміщень НОМЕР_1, площею 14,7 кв. м, по АДРЕСА_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правомірність процедури інвестування відповідачем, про приналежність приміщення до нежитлового приміщення або до допоміжного, а також правомірність реєстрації права власності за відповідачем встановлено преюдиційними судовими рішеннями, зокрема встановлено, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до допоміжних приміщень, а тому і не може належати співвласникам будинку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач правомірно набув у власність спірне нежитлове приміщення на підставі цивільно-правової угоди. Оскільки вказане нежитлове приміщення не призначене для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку, що встановлено преюдиційними судовими рішеннями, то права позивача як співвласника багатоквартирного будинку не порушені. Крім того, оскільки спірне нежитлове приміщення зареєстроване на праві власності за ТОВ «ТОС», яке не скасовано, то за позивачем одночасно не може бути визнано право власності на це ж приміщення.

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що отримання 21 травня 2013 року ТОВ «ТОС» свідоцтва про право власності порушує права і законні інтереси позивача, як співвласника спільного майна у будинку АДРЕСА_1, оскільки приміщення НОМЕР_1, площею 14,7 кв. м, є власністю всіх співвласників квартир та нежитлових приміщень і належить їм на праві спільної сумісної власності з моменту введення до експлуатації житлової частини будинку у 2005 році.

Спірне приміщення є таким, що в силу частини другої статті 382 ЦК України належить співвласникам на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. У проектній документації це приміщення кваліфіковано за функціональним призначенням, як приміщення співвласників житла і відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, оскільки побудоване для дотримання вимог Державних будівельних норм щодо звукоізоляції перекриття між житловою частиною будинку і приміщенням теплопункту. Спірне приміщення не підлягає відчуженню, так як відноситься до неподільного майна, що забезпечує належне функціонування та експлуатацію житлового комплексу. Допоміжне приміщення не може відноситися до нежитлових приміщень в складі житлового комплексу та не може бути самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

У серпні 2017 року ТОВ «ТОС» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Посилалося на те, що постановою господарського суду м. Києва від 5 березня 2015 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 8 вересня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 17 листопада 2015 року,встановлено, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до допоміжних приміщень, а тому і не може належати співвласникам будинку. Законність та правомірність видачі ТОВ «ТОС» свідоцтва про право власності на нерухоме майно була підтверджена рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року. Відсутність підстав для визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію за ТОВ «ТОС» приміщення НОМЕР_1 та свідоцтва про право власності підтверджено рішенням Дарницького районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року,оскільки право власності на спірні приміщення було зареєстровано за ТОВ «ТОС» на підставі чинних договорів, після сплати 100 % інвестицій та з дотриманням вимог законодавства. Також, суд не вбачав підстав для визнання дій ТОВ ФК «Укрреставрація» в частині відчуження спірного приміщення ТОВ «ТОС» неправомірними, так як останнє набуло право власності на майно відповідно до вимог договору та чинного законодавства

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це -приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, у зв'язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає.

Частиною 4 статті 4 ЖК УРСР визначено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Так, наприклад, сходові клітини, кладові, вестибюлі можуть знаходитись як в окремих жилих, так і в нежилих приміщеннях (сходові клітини в двоповерхових квартирах або нежилих приміщеннях) та призначатись для експлуатації лише цих окремих приміщень та обслуговування їх мешканців, а не мешканців всього багатоквартирного будинку, а підвальні приміщення можуть бути обладнані для здійснення певного виду діяльності і не призначені для експлуатації будинку або побутового обслуговування мешканців (наприклад, при здійсненні торговельної діяльності тощо).

Таким чином, за змістом Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» підвальні приміщення можуть належати до допоміжних приміщень будинку та бути призначені для обслуговування будинку (розміщення в них технічного обладнання тощо), а можуть і не належати та не бути призначені для цих цілей.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що спірне нежитлове приміщення було набуто у власність за цивільно- правовою угодою і не було призначено для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, що підтверджено преюдиційними судовими рішення.

Так, законність та правомірність видачі ТОВ «ТОС» свідоцтва про право власності на нерухоме майно встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року. Відсутність підстав для визнання недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ТОС» на спірні приміщення та свідоцтва про право власності підтверджено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року, оскільки право власності на спірні приміщення було зареєстровано за ТОВ «ТОС» на підставі чинних договорів, після сплати 100 % інвестицій та з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Постановою господарського суду м. Києва від 5 березня 2015 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 8 вересня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 17 листопада 2015 року, встановлено, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до допоміжних приміщень, а тому і не може належати співвласникам будинку.

Посилання касаційної скарги на рішення Європейського суду з прав людини щодо доведеності «поза розумним сумнівом» безпідставні, оскільки стосуються критеріїв доведення вини у кримінальному провадженні щодо злочинів проти життя і здоров'я особи, а Рішення Конституційного Суду України не спростовує законність судових рішень.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо невмотивованості судових рішень, так як оскаржувані судові рішення достатньо мотивовані, у них знайшли своє відображення всі доводи і аргументи сторін, міститься правовий висновок суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк