Єдиний унікальний номер судової справи: 225/6493/18
Номер провадження: 2/225/1412/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пузиревської Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва до ДП "Торецьквугілля".

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він перебував з ДП «Торецьквугілля» у трудових відносинах, працюючи на ВП «Шахта «Північна» з 20.05.1983 по 28.12.2016 та ВП «Шахта «Центральна» з 10.01.2017 по 23.10.2017 в якості гірничого майстра підземного, підземним електрослюсарем 4 розряду, забійником на відбійних молотках 6 розряду, гірника очисного забою 5 розряду. Позивач звільнений 23.10.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

За час роботи на підприємстві позивач отримав професійне захворювання хронічну радикулопатію L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірним статико динамічними порушеннями та больовим синдромом, про що свідчить медичний висновок Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відстуність) професійного характеру захворювання від 19 січня 2018 року №1/3.

28.03.2018 року обласною профілактичною медико-соціальною експертною комісією йому вперше встановлено 40% втрати працездатності та III група інвалідності з 15.03.2018 року.

Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії від 19.01.2018 року №1/3 підґрунтям для визначення професійної категорії захворювання є дані клінічного обстеження, динаміка захворювання, інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці ОСОБА_1 № 293 від 01.11.2017, згідно якої хворий підлягав дії несприятливих виробничих факторів (фізичне навантаження, вимушена робоча поза, вимушені нахили тулуба), параметри яких перевищували допустимі величини; стаж в шкідливих умовах праці 13 років 2 місяці.

Усі ці фактори в сукупності призвели до встановлення позивачу професійного захворювання та встановлення ступеня втрати працездатності на рівні 40%. Ці ж обставини знайшли своє підтвердження у акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складеного 20.02.2018 року та затвердженого 21.02.2018 року.

Позивач вказує, що у зв'язку із отриманим професійним захворюванням стан його здоров'я суттєво погіршився (біль у грудях, слабкість, рясне потовиділення, стомлюваність), що призвело до фізичних та моральних страждань. З 2017 по 2018 рік він декілька разів проходив курс лікування в міській та обласній лікувальних установах.

Після отримання інвалідності по професійному захворюванню позивач відчуває моральні страждання, які виражені в порушенні ритму і укладу життя, порушені нормальні життєві звязки і відносини з родичами. Від відчуває себе неповноцінною людиною через підвищену нервозність, почуття страху за життя і здоровя, яке з кожним днем погіршується. Отримане захворювання позбавило його можливості займатися улюбленою справою. Він доставляє незручності близьким, рідним людям погіршенням здоровя, нервозністю, моральні страждання посилюються з кожним днем. Лікування дає слабкі результати, для відновлення нормальних життєвих відносин необхідні додаткові умови та матеріальні кошти.

Розмір моральної шкоди оцінює в 25000 гривень, яку просить стягнути з відповідача.

В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності з зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити частково в розмірі, зазначеному у відзиві на позовну заяву. У відзиві представник відповідача вказав, що позов визнає частково у розмірі 12000 грн., посилаючись на те, що враховуючи аналіз ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, склалась усталена практика відшкодовувати моральну шкоду із розрахунку 300 грн. за 1% втрати працездатності. Позивачу згідно висновку МСЕК встановлено 40% втрати працездатності, тому розмір компенсації має становить 12000 грн. (40%*300 грн.). Окремо зауважив, що обсяг і розмір моральної шкоди позивачем не доведено.

За таких обставин, суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною 4 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Виходячи з цього можна стверджувати, що життя і здоровя людини визнаються найвищою соціальною цінністю, їх захист є одним із головних обовязків держави. Одним же із основних способів захисту трудових прав працівників виділяється відшкодування моральної шкоди. Проте саме залежно від того, яке саме трудове право особи порушене, характеру та обсягу правопорушення, волі уповноваженої особи й інших обставин, обирається конкретний спосіб його захисту(поновлення).

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Таким чином, моральна шкода являє собою вид матеріальної відповідальності роботодавця за шкоду, заподіяну працівникові внаслідок порушення його законних прав.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладені на сторін справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва до ДП "Торецьквугілля".

ОСОБА_1 перебував з ДП «Торецьквугілля» у трудових відносинах, працюючи на ВП «Шахта «Північна» з 20.05.1983 по 28.12.2016 та ВП «Шахта «Центральна» з 10.01.2017 по 23.10.2017 в якості гірничого майстра підземного, підземним електрослюсарем 4 розряду, забійником на відбійних молотках 6 розряду, гірника очисного забою 5 розряду. 23.10.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України позивач був звільнений за власним бажанням.

28.03.2018 року обласною профілактичною медико-соціальною експертною комісією йому вперше встановлено 40% втрати працездатності та III група інвалідності з 15.03.2018 року.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК з 15.03.2018 року.

Згідно з частиною 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події.

Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов, про недоведеність ОСОБА_1 спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до чинного законодавства втрата працездатності, що встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання б/н, затвердженого 21.02.2018 встановлено, що причиною та обставинами професійного захворювання є робота ОСОБА_1 протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів:потужність зовнішньої роботи про роботі за участю мязів нижніх кінцівок і тулуба до 456,2 Вт при ГДР 90Вт, перебування у вимушеній робочій позі до 35% часу робочої зміни при ГДР 10%, вимушені нахили тулуба до 240 разів за зміну при ГДР до 100 разів.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Спірним по справі є розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням.

Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події.

Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Суд зауважує, що відповідно до чинного законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що отримання ОСОБА_1 професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов'язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позивач у 53 роки позбавлений можливості працювати за здобутою спеціальністю, або виконувати іншу роботу, пов'язану з фізичним навантаженням.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд враховує вину відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоровя позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоровя на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, керуючись принципом розумності та справедливості, суд частково погоджується з доводами позивача і приймає до уваги доводи представника відповідача про завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 12000,00 грн.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоровя внаслідок професійного захворювання.

Відповідно до п.2 ч.1ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вказані положення Закону, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,89, 141, 263 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля», місцезнаходження якого: м. Торецьк, вул. Дружби, 19, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якого: 85200, Донецька область, м.Торецьк, смт. Північне, вул. Лермонтова, буд. №6, РНОКПП НОМЕР_1 відшкодування моральної шкоди, завданої умовами праці на виробництві, що спричинили професійне захворювання в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн.

Стягнути з державного підприємства «Торецьквугілля» (місцезнаходження: 85200, м. Торецьк, Донецької області, вул. Дружби, 19, ) на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: