Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 306/3189/14-ц

провадження № 61-22246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_7, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року у складі судді Василихи Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину щодо відчуження транспортного засобу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач, перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_5, 28 лютого 2007 року разом з нею придбали автомобіль Volkswagen Jetta, 2006 року випуску, який було оформлено на дружину, а його було вписано в свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу. У 2012 році під час перебування у шлюбних відносинах його колишня дружина ОСОБА_5 продала вказаний автомобіль, який був їх спільною сумісною власністю, своєму батькові ОСОБА_6 Вказаний правочин ОСОБА_5 вчинила без погодження з ним як із співвласником рухомого майна, оскільки він згоди на його відчуження не надавав.

У зв'язку з викладеним просив визнати недійсним правочин щодо відчуження ОСОБА_5 транспортного засобу марки Volkswagen, моделі Jetta, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 на користь ОСОБА_6

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_5 придбала спірний автомобіль за кошти, які їй подарував батько ОСОБА_6, тому цей автомобіль був її особистою власністю. Крім того, автомобіль було перереєстровано на підставі довідки-рахунку від 18 квітня 2012 року на ОСОБА_6 під час перебування сторін у шлюбі, задовго до його розірвання, а саме до 09 грудня 2013 року, чим спростовується твердження позивача про відчуження автомобіля його колишньою дружиною з метою позбавлення його прав на такий.

01 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаОСОБА_4, подана його представником ОСОБА_7, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_5, які їй подарував її батько ОСОБА_6, проте суди залишили поза увагою частину п'яту статті 719 ЦК України, згідно якої договір дарування валютних цінностей, сума якого перевищує п?ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, повинен бути укладений в письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням. Однак в матеріалах справи таких відомостей нема, а підтверджується ця обставина лише показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що є порушенням вимог частини першої статті 218 ЦК України. Також вказує на те, що у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Спростовувати цю презумцію має сторона, яка надає докази протилежного відповідно до вимог статтей 58, 59, 60 ЦПК України 2004 року. Судами обох інстанцій в мотивувальних частинах судових рішень наведено обґрунтування можливості ОСОБА_6 подарувати необхідну суму коштів для придбання спірного автомобіля його колишньою дружиною. Також зазначає, що суди, спростовуючи приналежність цього автомобіля до спільної сумісної власності, вдалися до критики доходів позивача, отриманих ним як фізичною особою-підприємцем за період з

2005 року до 2007 року, та залишили поза увагою ту обставину, що у цей же період його колишня дружина також працювала на посаді керівника юридичної особи ТОВ «Спектр-К» та отримувала заробіток. Вказує, що суди розглянули справу поверхнево, не з'ясували точний заробіток позивача та ОСОБА_5 до придбання спірного автомобіля, який слугував джерелом формування спільної сумісної власності подружжя.

04 липня 2017 року надійшли заперечення ОСОБА_5, ОСОБА_6 на касаційну скаргу, у яких вони зазначають, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими, ухвалені на підставі повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, а доводи касаційної скарги позивача є необґрунтованими та не відповідають дійсності. Зазначають, що сам по собі факт придбання майна в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Вказують також, що позивач повинен довести належними та допустимими доказами, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Також додають, що позивач за період з 2005 року до 2007 року мав незначний дохід, тому не міг вказаний автомобіль придбати за власні кошти, а його дружина ОСОБА_5 не працювала в той період. Зазначають, що судами правильно було взято до уваги довідку про доходи ОСОБА_6, як доказ того, що він мав можливість подарувати своїй дочці гроші, необхідні для придбання спірного автомобіля. На їх думку, посилання позивача на ту обставину, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було укладено письмового договору дарування грошових коштів у розмірі, необхідному для придбання цього автомобіля, є безпідставними, оскільки вони підтверджуються їхніми показами та самим фактом передання та отримання цих грошей. Також зазначають, що на момент придбання автомобіля позивач не надавав ніякої нотаріально засвідченої згоди про реєстрацію автомобіля на ОСОБА_5, у зв'язку з тим, що він не був співвласником цього рухомого майна та знав, що кошти на його придбання дочці дав ОСОБА_6

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з

07 жовтня 2006 року по 09 грудня 2013 року (шлюб було припинено за рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області) (а. с. 9, 11-12, том 1).

З листа Управління Державтоінспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області вбачається, що автомобіль марки Volkswagen Jetta, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_4, зареєстровано 28 лютого 2007 року у м. Києві за ОСОБА_5, 17 квітня 2012 року вона зняла цей автомобіль з обліку для реєстрації та 19 квітня 2012 року вищевказаний транспортний засіб було зареєстровано в центрі надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Києва (а. с. 16, том 1).

26 лютого 2007 року згідно квитанції № 361 ОСОБА_5 сплатила за спірний автомобіль 20 000,00 грн, а 28 лютого 2007 року згідно квитанції № 129 внесла решту коштів у розмірі 118 219,00 грн (а. с. 170, том 1), тобто всього нею було сплачено 138 219,00 грн.

18 квітня 2012 року зазначений автомобіль було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6 (а. с. 13, том 1).

В листі Регіонального сервісного центру в місті Києві від 23 грудня 2016 року № 31/26-17631вх вказано, що документи, які стали підставою для реєстрації автомобіля марки Volkswagen Jetta, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_3 на ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку ДПІ 276989 від 18 квітня 2012 року, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Брок-Аудит системс» знищені відповідно до наказу МВС України № 5 дск від 2014 року, у зв'язку із закінченням строків зберігання (а. с. 84, том 3).

Згідно довідок ДПІ у Солом?янському районі Головного управління міндоходів у місті Києві від 14 липня 2014 року, виданих: суб'єкту господарської діяльності фізичній особі ОСОБА_6, сума його доходів відповідно до поданих звітів становить: 2006 рік - 57 342,00 грн, 2007 рік - 137 000,00 грн; суб'єкту господарської діяльності фізичній особі ОСОБА_8 (дружина

ОСОБА_6.), то сума її доходів становить: 2006 рік 300 000,00 грн,

2007 рік 466 000,00 грн (а. с. 166-168, том 1).

Згідно довідки Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції від

26 вересня 2014 року, доход фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 складає: 2005 рік - 37 260,00 грн, 2006 рік - 24 585,00 грн, 2007 рік - 245 240,45 грн

(а. с.172, том 1).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При вирішенні спорів даної категорії, суд має з'ясувати, чи діяли недобросовісно сторони договору при його укладенні, та контрагент за таким договором, чи знав останній власник, чи за обставинами справи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном один із подружжя діяв за згодою другого з подружжя.

Проте, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 виходив з того, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_5, оскільки він придбаний за кошти, які їй подарував батько ОСОБА_6, тому при продажу спірного автомобіля згоди чоловіка ОСОБА_4 потрібно не було.

Однак вказані висновки суду першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, не ґрунтуються на нормах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 718 ЦК Українипередбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини п'ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з положенням частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, за змістом вказаної статті сторона, яка прагне довести факт вчинення правочину (угоди), може це зробити за допомогою перерахованих в ній доказів, за винятком показів свідків, оскільки на них не може ґрунтуватися рішення суду.

Автомобіль марки VolkswagenJetta, 2006 року випуску було придбано за кошти у розмірі 138 219,00 грн, тобто в сумі, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вказаних норм законодавства, на підставі показів свідків, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дійшли висновку, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_5, які їй подарував батько ОСОБА_6

Разом з тим ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції на вказані вище обставини та вимоги законодавства уваги не звернули, наведеного вище не врахували та неналежно перевірили.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик