АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/1576/16-ц

Провадження № 22-ц/787/668/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Григоренка М.П., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

відповідач, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року, ухваленого в складі судді Красовського О.О., повний текст якого складено 13 лютого 2018 року, у справі №570/1576/16-ц,

в с т а н о в и в :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони перебували у шлюбі від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 З травня 2015 року відповідач почала вживати алкоголь, її поведінка стала неврівноваженою та агресивною, перестала піклуватися про дітей (крім сина ОСОБА_3 у відповідача є ще двоє дітей), залишає дітей одних, погано їх харчує. Діти відстають у своєму розвитку. Через недогляд син ОСОБА_3 отримав опіки. Зазначає, що відповідач є психологічно та емоційно неврівноваженою особою, оскільки в грудні 2015 року намагалася покінчити життя самогубством, що створює загрозу для дітей. Вважає, що в інтересах сина краще проживати з ним, оскільки він має постійну , оплачувану роботу, робочий день та графік роботи дозволяє належним чином виконувати свій батьківський обов'язки, займатись з ним, гуляти та іншим чином піклуватися про дитину. Просить суд постановити рішення, визначивши місце проживання дитини з ним та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3.

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилається на те, що відносини між сторонами погіршились з вини позивача та його матері, яка провокує конфліктні ситуації між ними, а тому в результаті непорозумінь змушена була подати позов про розірвання шлюбу. Вказує про безвідповідальність позивача по відношенню до неї та дитини. Зазначає, що тимчасово не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, однак отримує соціальні допомоги, забезпечена житлом, в якому створені всі необхідні умови для проживання та виховання дитини. Маючи незначні доходи належним чином займається вихованням дітей, в тому числі і сина ОСОБА_3, а тому за відсутності згоди щодо визначення місця проживання спільної дитини, просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з нею.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав, задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком дитини ОСОБА_1. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що інтереси дитини будуть якнайкраще враховані за умови проживання дитини з батьком. Суд вважає, що материнські обов'язки щодо дитини відповідач виконує неналежним чином, однак такі порушення не є критичними, а тому підстав для позбавлення її батьківських прав немає, однак дитину краще залишити на проживання з батьком.

В апеляційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Апеляційного суду Рівненської області, ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині визначення місця проживання дитини з батьком та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову, а також задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на те, що відносини між сторонами погіршились з вини позивача та його матері, яка створювала конфліктні ситуації в їх сімї, а тому в результаті таких непорозумінь шлюб було розірвано.

Вказує, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка по відношенню до неї, який приходить до квартири де вона проживає з дітьми влаштовує сварки, викрадає речі, в результаті чого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначає, твердження свідків ОСОБА_5, матері позивача, та її колишньої свекрухи ОСОБА_6 є наклепом та спростовуються характеристиками дітей зі школи та дитячого садка. Посилається на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вона не виконує своїх обов'язків щодо дітей, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя. Вказує, що веде здоровий спосіб життя, дбає про добробут сімї та всесторонній розвиток дітей, тимчасово не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, має піврічний дохід в розмірі 5160,00 грн. Суд залишив поза увагою, що орган опіки та піклування вважав за доцільне проживання дитини з обома батьками та не врахував принцип 6 Декларації прав дитини, яким встановлено, що малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Вважає, що такі виняткові обставини відсутні. Зазначає, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків, не може слугувати вирішальною умовою для визначення місця проживання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вкамзує, що рішення суду законне та обгрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 11 липня 2014 року по 17 березня 2016 року. В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення шлюбних відносин між сторонами, дитина проживає за згодою сторін з матір'ю дитини, про що сторони не заперечують. Крім того, із ОСОБА_2 проживає та перебуває на її утриманні ще двоє малолітніх дітей від першого шлюбу - син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4

Розпорядженням голови Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області від 15 липня 2016 року визначено ОСОБА_8 порядок спілкування з дитиною ОСОБА_3 2014 року народження, яке сторонами виконується. Суперечок з цього приводу між сторонами немає.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненнської області від 15.06.2016 року визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, як з матір'ю ОСОБА_2 так і з батьком ОСОБА_1. (а.с.62).

Рішенням органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненнської області від 21.06.2016 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.66).

Рішенням Рівненського районного суду від 07 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківськи прав і в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частини другої статті 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 89 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

При встановлених обставинах апеляційний суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області від 15 червня 2016 року, яким визнано доцільним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 як з батьком так і з матір'ю, не може вплинути на вирішення спору, оскільки такий висновок не містить будь-яких виключних обставин та обставин, які заслуговують на увагу для розлучення малолітньої дитини з матір'ю так і з її рідними братом та сестрою. Такий висновок зроблено однобічно, оскільки не містить відомостей щодо проведених бесід з дитиною та її бажання розлучатись із старшими братом та сестрою, а також відношення до батька та матері.

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційного суду представник органу опіки та піклування пояснила, що під час судового розгляду справи вона неодноразово відвідувала сім'ю ОСОБА_2, в квартирі було чисто та охайно, дитина була доглянута та бавилась із старшими дітьми. Під час її бесіди із малолітнім ОСОБА_3 він сказав, що його мама найкраща. Дитина має тісний зв'язок із старшими дітьми. Також, вона ніколи не бачила, щоб ОСОБА_2 була у нетверезомі стані. За таких обставин, враховуючи інтереси дитини вона дійшла висновку, що доцільним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 має бути із матір'ю.

Крім того, з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сторін вбачається, що відповідач проживає в орендованій квартирі з усіма зручностями, умови проживання хороші, в кімнатах чисто, прибрано. Дитина має окреме ліжечко, іграшки, забезпечена одягом, взуттям, продуктами харчування відповідно до віку. ОСОБА_1 проживає в будинку батьків, умови проживання хороші, в будинку чисто , охайно, для дитини є окрема кімната об лаштована всім необхідним для нормального проживання та розвитку дітей.

Сторони за місцем проживання характеризуються позитивно. Добре ставляться до дитини, дбають про всестороній розвиток дитини. Будь -яких скарг на ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за місцем проживання, не надходило.

ОСОБА_1 працює, має стабільний заробіток та регулярно сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 800 грн. ОСОБА_2 до досягнення дитиною трьох років перебувала у відпустці по догляду за дитиною. На даний час офіційно не працює, перебуває на обліку по безробіттю, але надає перукарські послуги та має незначний заробіток, також отримує соціальну допомогу та аліменти на утримання трьох малолітніх дітей.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рівень доходу кожного з батьків не може бути вирішальним при визначенні місця проживання дитини, оскільки дитина має право на утримання від другого з батьків, що компенсує різницю.

Доводи ОСОБА_1 про те, що дитина не може проживати з матір'ю, оскільки вона не є власником житла, в якому мешкає, суд оцінює критично, так як відсутність права власності на житлове приміщення не є підставою для обмеження особи в правах щодо виховання та проживання її малолітньої дитини. Позивач також не є власником житла, в якому на час розгляду справи він проживає.

В силу положень ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, щодо неналежної поведінки відповідача та зловживання нею спиртними напоями, оскільки вказанні свідки є бувшими секрухами ОСОБА_2, перебувають із нею у неприязних стосунках та заінтересовані у вирішенні справи на користь позивача-відповідача.

Крім того, не може вважатись достатнім та допустимим доказом показання свідка ОСОБА_9, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які акти обстеження житлових умов ОСОБА_2 які складені ОСОБА_9 Навпаки, постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 травня 2017 року адміністративне правопорушення за ст. 184 КУаАП відносно ОСОБА_2 закрито за відсутності події і складу правопорушення, оскільки судом не встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_2 14.01.2017 року своїх батьківських обов'язків щодо малолітніх дітей.

А пояснення свідка, проте, що ОСОБА_2 за зовнішніми ознаками мала стан сп'яніння апеляційний суд вважає її припущенням.

За таких обставин, доводи позивача-відповідача стосовно ведення відповідачем аморального та невпорядкованого способу життя, неможливості утримувати дитину чи приділяти достатню увагу її вихованню не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи, що умови проживання відповідача-позивача є належними для проживання дитини, а також те, що судом не встановлено, що вона зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, а також інтереси малолітнього ОСОБА_3, який на даний час більше потребує материнського піклування, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність будь-яких виключних обставин для розлучення малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 із своєю матір'ю та рідними братом і сестрою, і вважає, що місце його проживання має бути визначено з матір'ю ОСОБА_2., оскільки інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, в тому числі із рідними братом та сестрою та забезпечення її розвитку у звичному середовищі .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував положень наведених вище норм матеріального та процесуального права, не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

Зважаючи на те, що допущене судом першої інстанції неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2. та про відмову в задоволенні первісного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то сплачені судові витрати в сумі 1653,00 грн. у зв'язку з розглядом справи підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, ст. 376, ст. 381-384 ЦПК України, ст.141,157,161 СК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року в оскаржуваній частині скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 з матір'ю дитини ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1653,00 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 травня 2018 року.

Головуючий :

Судді :