Справа № 161/9431/18
Провадження № 4-с/161/82/18

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Пушкарчук В.П.,

за участі секретаря судового засідання Загоровської І.І.

з участю: скаржника ОСОБА_1,

представника субєкта оскарження ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №50988720 , -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №50988720.

Вимоги скарги мотивує тим, що на виконанні в головного державного виконавця другого відділу ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 перебуває виконавче провадження №50988720 по виконанню виконавчого листа про виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) а м. Луцьку, а саме:земельну ділянку площею 0, 0312 га.

Скаржник зазначає, що в період здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем було проведено ряд дій по виконанню рішення суду, які виявилися безрезультатними та не привели до повного виконання рішення суду. Зазначає, що з 2017 року державним виконавцем взагалі не вживаються будь-які примусові заходи передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» для виконання рішення, що порушує строки виконання рішення суду та його законні інтереси.

На підставі наведеного просив суд визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця у виконавчому провадженні №50988720 та зобовязати головного державного виконавця Постоловського Р.О. здійснити повне фактичне виконання виконавчого листа у виконавчому провадженні №50988720 про виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) в м. Луцьку, а саме: земельну ділянку площею 0, 0312 га в строки передбачені чинним законодавством.

Скаржник ОСОБА_4 в судовому засіданні скаргу підтримав з підстав викладених у скарзі та просив її задовольнити. Суду пояснив, що дії державного виконавця виявилися безрезультатними та призвели до додаткових витрат та збитків. Вказує, що для своєчасного виконання державним виконавцем рішення суду подавав заяви з розяснення порядку виконання, авансував виконавчі дії та здійснював повне сприяння у виконанні рішення суду.

В судовому засіданні державний виконавець Постоловський Р.О., скаргу не визнав та просив відмовити в її задоволенні. Суду пояснив, що ні виконавчим документом, ні ЗУ «Про виконавче провадження», ні в інших нормативно-правових актах немає способу виконання рішення про виділення земельної ділянки в натурі, що і ускладнює виконання вказаного рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 2 цього Закону визначено засади з дотриманням яких здійснюється виконавче провадження, зокрема це: 1) верховенство права; 2) обов'язковість виконання рішень; 3) законність; 4) диспозитивність; 5) справедливість, неупередженість та об'єктивність; 6) гласність та відкритість виконавчого провадження; 7) розумність строків виконавчого провадження; 8) співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 статті 5 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні на виконанні в головного державного виконавця другого відділу ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 перебуває виконавче провадження №50988720 по виконанню виконавчого листа про виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) а м. Луцьку, а саме:земельну ділянку площею 0, 0312 га.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем було здійснено ряд дій, щодо примусового виконання виконавчого листа, а саме: здійснено запити про надання інформації про порядок виготовлення технічної документації на земельну ділянку та присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці та залучення працівників до проведення виконавчих дій, зокрема до ПраТ «Інститут «Волиньводпроект», ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Волинськй області, ПП «Луцьземлересурс» та ТзОВ «Технічне бюро кадастру».

14.07.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні, у відповідності до ст.13 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) .

30.03.2017 року ОСОБА_5, державним виконавцем було направлено вимогу за №9048, надати письмову згоду на виготовлення технічної документації на земельну ділянку за адресою м. Луцьк, вул. А.Шептицького,8 .

Однак, станом на час розгляду скарги, рішення щодо виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) а м. Луцьку, а саме:земельну ділянку площею 0, 0312 га, не виконано.

Виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Закон України «Про землеустрій» та наказ Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» (далі - Інструкція) визначають правові підстави та організаційні підстави встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та спрямовані на регулювання відносин, які виникають з розвитку землеустрою.

Згідно з п. «в» ст. 22 Закону України «Про землеустрій», землеустрій здійснюється зокрема на підставі судових рішень.

Відповідно до п. «і» ст. 25 Закону України «Про землеустрій» технічна документація щодо встановлення меж та відновлення земельної ділянки в натурі (на місцевості) відноситься до виду технічної документації з землеустрою.

Статтею 26 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками визначено Інструкцією.

Пунктом 2.1. Інструкції передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Встановлення меж земельної ділянки проводиться за замовою власника і користувача земельної ділянки, який замовляє відповідні роботи (п. 1.3).

Відповідно до п.1.3. Інструкції, виконавцем встановлення (відновлення) меж земельної ділянки може бути тільки юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовником - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобовязаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" N 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), серед іншого, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. У рішенні від 05.07.2012 р. у справі Глоба проти України (no. 15729/07,) Європейський суд з прав людини вказує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 63, ч. 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Закон України "Про виконавче провадження" зобов'язує державного виконавця прийняти до виконання виконавчий документ, відкрити виконавче провадження, вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що не зроблено органом ДВС. Всупереч вищевикладеним нормам, державним виконавцем не надано до матеріалів справи доказів вчинення усіх необхідних процесуальних дій, спрямованих на виконання виконавчого листа про виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власност і ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) а м. Луцьку, а саме: земельну ділянку площею 0, 0312 га , хоча в рішенні Апеляційного суду Волинської області № 161/12783/14-ц, провадження №22-ц/773/182/16 від 12.04.2016 року, яке перебуває на виконанні, чітко зазначено, виділити в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. ОСОБА_6 Шептицького, 8 (бувша вул. Орджонікідзе, 8) в м. Луцьку, а саме: земельну ділянку площею 0, 0312 га (у розмірах відповідно до додатку №5 висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи та повторної земельної технічної експертизи №0-14 від 26.02.2016 року)» (а.с. 26 - зворот). Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, судом встановлено, що державний виконавець не повністю реалізував надані йому права та обов'язки, не застосував усі можливі, передбачені законом, заходи для досягнення необхідного позитивного результату - виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 260, 450, 451 ЦПК України, Законом Україну «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити частково.

Зобовязати головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2, здійснити повне фактичне виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду у виконавчому провадженні №50988720 про виділення в натурі ОСОБА_1 на праві приватної власності ? частину земельної ділянки по вул. М.А. Шептицького, 8 (вул. Орджонікідзе, 8) в м. Луцьку, а саме: земельну ділянку площею 0, 0312 га (у розмірах відповідно до додатку №5 висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи та повторної земельної технічної експертизи№0-14 від 26.02.2016 року ) у строки передбачені чинним законодавством.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 21.08.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_7