Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 235/6674/16-ц

провадження № 61-19086св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року у складі судді Данилів С. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Соломахи Л. І., Груіцької Л. О., Осипчук О. В.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 17 травня 2011 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу № SAMDN 7694 (вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою), згідно з яким банк прийняв від неї на строк 12 місяців грошовий вклад у сумі 1 058,31 дол США, відкрив рахунок № НОМЕР_1 та зобов'язався сплачувати їй щомісячно проценти у дол США за процентною ставкою 8,5 % річних.

Згідно з умовами вказаного договору дія вкладу неодноразово автоматично продовжувалася на такий же термін, останній раз вклад автоматично продовжений на новий строк 26 травня 2016 року. Станом на 13 червня 2016 року сума грошових коштів на депозитному рахунку за договором банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 складала 1 686,57 дол США. Проценти за цим банківським вкладом щомісячно перераховувалися на вклад № SAMDN 8261 «Скарбничка 12 міс» від 17 травня 2011 року та станом на 13 червня 2016 року складали 433,33 дол США.

13 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» списав з її рахунків суму банківського вкладу у розмірі 1 686,57 дол. США та проценти за вкладом у розмірі 433,33 дол. США, що разом склало 2 119,90 дол. США.

Відповідно до пункту 13 договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 ПАТ КБ «ПриватБанк» має право здійснювати списання коштів із рахунків клієнта лише у разі наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитами, які отримані клієнтом у банку, та якщо клієнт є поручителем за кредитами. Вона будь-яких кредитів у банку не отримувала та із нею договір поруки за будь-якими кредитами не укладався. Грошові кошти, які знаходилися на вкладному рахунку є її особистою власністю і відповідач помилково вважає, що зазначений договір банківського вкладу нею укладений у період шлюбу із ІНФОРМАЦІЯ_1, який 30 квітня 2011 року помер. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно списало кошти із її рахунку.

05 вересня 2016 року вона звернулася із письмовою заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 та вимогою повернути їй всю суму вкладу та проценти за вкладом. Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» договір із нею не розірвало, грошові кошти не виплатив.

Крім того, вона, як вкладник за договором банківського вкладу, є споживачем фінансових послуг, а ПАТ КБ «ПриватБанк» ? виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання (прострочення виконання) цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуг за кожен день прострочення виконання.

Із урахуванням наведеного, позивач просила стягнути із відповідача на її користь належні їй грошові кошти у розмірі 2 119,90 дол. США та пеню за період із 08 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року у розмірі 1 589,93 дол. США, а всього 3 709,83 дол. США.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошту у розмірі 2 119,90 дол. США та пеню у сумі 1 589,93 дол. США, а разом 3 709,83 дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що грошові кошти у розмірі 2 119,90 дол. США списанні із рахунку позивача незаконно, тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу суму вкладу разом із відсотками за користування грошовими коштами. За прострочення виконання вимог позивача про повернення вкладу та процентів відповідач, відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зобов'язаний сплатити пеню за кожний день прострочення.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року змінено. Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2 119,90 дол. США та пеню у розмірі 42 062,96 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновок суд першої інстанції про обов'язок відповідача повернути позивачу суму вкладу разом із нарахованими відсотками є правильним. Списання грошових коштів із рахунку позивача є незаконним, оскільки відповідач не надав доказів про існування обставин, які б давали йому право на таке списання. Суд першої інстанції помилково визначив розмір пені у іноземній валюті, оскільки це не передбачено законодавством, а тому рішення місцевого суду у цій частині підлягає зміні із зазначення розміру пені у національній валюті Україні - гривні.

У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів попередніх інстанцій про незаконне списання грошових коштів із рахунку позивача є помилковими, оскільки відповідач здійснив таке списання із метою погашення заборгованості за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № DO1FAW92390181, який укладений між чоловіком позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», тоді як умовами оспорюваного договору банківського вкладу передбачено, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих у банку рахунків позивача у погашення кредитної заборгованості позивача і третіх осіб. Крім того, суди помилково застосували Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки він не регулює оспорюванні правовідносини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 16 вересня 1995 року Родинським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_1

10 грудня 2007 року між ІНФОРМАЦІЯ_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № DO1FAW92390181, згідно з яким банк надав ІНФОРМАЦІЯ_1 26 950,07 грн для придбання автомобіля.

На забезпечення виконання зобов'язань ІНФОРМАЦІЯ_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № DO1FAW92390181 між останніми укладений договір застави рухомого майна, предметом якого був автомобіль «Shevrolet epica», 2007 року випуску, об'єм двигуна 2,5 куб. см.

При укладанні вказаного договору ОСОБА_4 надала свою згоду у письмовій формі на оформлення позичальником договору застави рухомого майна, а також на надання ним у заставу/іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності із позичальником, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором та реалізацією майна у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору.

30 квітня 2011 року ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

17 травня 2011 року ОСОБА_4 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDN 7694, відповідно до умов якого передала банку 1 058,31 дол. США строком на 12 місяців до 17 травня 2012 року включно із виплатою 8,5 % річних.

13 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» списав із рахунку позивача за банківським вкладом кошти у розмірі 1 686,57 дол. США та 433,33 дол. США із рахунку «Скарбничка 12 місяців», де обліковувалися проценти за банківським вкладом.

Листом від 03 серпня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160728/2316 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що списання грошових коштів із депозитного вкладу позивача «Стандарт 12 міс» від 17 травня 2011 року у розмірі 1 686,57 дол. США та вкладу «Скарбничка 12 міс» від 17 травня 2011 року у розмірі 433,33 дол. США здійснено із метою погашення заборгованості ІНФОРМАЦІЯ_1 за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № DO1FAW92390181.

05 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 та видачу готівки за цим договором.

Листом від 07 вересня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160905/1525 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що за результатами розгляду питання щодо депозитного вкладу «Стандарт 12 міс» від 17 травня 2011 року ОСОБА_4 надана вичерпна відповідь у листі від 03 серпня 2016 року та на повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються.

Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Умовами договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 передбачено, що у випадку, якщо після закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений у пункті 1 цього договору.

Судами встановлено, що дія оспорюваного договору банківського вкладу неодноразово продовжувалася, останній раз договір продовжений на новий строк 26 травня 2016 року, що підтверджується випискою із депозитного рахунку позивача № НОМЕР_1 станом на 04 серпня 2016 року.

Відповідно до статті 1061 ЦК Українибанк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Таким чином, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 передбачено право сторін на дострокове розірвання договору, про що друга сторона має бути повідомлена за два банківських дні до дати розірвання договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що списання грошових коштів із рахунку позивача є незаконним, оскільки відповідач не надав доказів про існування обставин, які б давали йому право на таке списання, а тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу банківський вклад разом із нарахованими процентами.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є правильним, відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що списання грошових коштів із рахунку позивача відповідає вимогам закону та укладеного між сторонами договору, оскільки таке списання відбулося із метою погашення кредитної заборгованості, є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне ? списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Зі змісту пункту 13 договору банківського вкладу від 17 травня 2011 року № SAMDN 7694 вбачається, що у разі наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитами та/або кредитним лімітам, отриманим клієнтом в банку, або по кредитам, за якими клієнт є поручителем, а також за процентами за користування ними, банк має право на свій розсуд: після закінчення строку вкладу, вклад та нараховані проценти перерахувати на поточний/картковий рахунок клієнта; розірвати цей договір.

При цьому банк направляє клієнту письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання цього договору. Вклад та нараховані проценти перераховуються на поточний/картковий рахунок клієнта. Списання коштів оформлюється меморіальним ордером.

Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав меморіальний ордер на списання коштів із рахунку позивача.

У порушенні зазначених норм законодавства та положень договору, відповідач не надав будь-яких доказів наявності у позивача кредитної заборгованості, а також не довів, що позивач є поручителем третіх осіб за кредитним договором.

При цьому, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що письмова згода позивача на укладання ІНФОРМАЦІЯ_1 договору застави рухомого майна у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № DO1FAW92390181 на надання ним у заставу/іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності із ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та реалізацію майна у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору, не є підставою для списання грошових коштів із рахунка позивача.

Відповідно до частини першої статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (частина перша статті 589 ЦК України).

Частиною першою статті 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із аналізу наведених норм вбачається, що звернення стягнення на предмет застави і договірне списання коштів не є тотожними поняттями.

Враховуючи наведені вимоги закону, відповідачем не доведено право на списання коштів з рахунку позивача. При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили відсутність будь-яких доказів про наявність заборгованості позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку із чим Верховний Суд відхиляє твердження заявника про те, що він мав право на договірне списання коштів у рахунок погашення заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що суди, стягуючи із відповідача на користь позивача пеню за кожний день прострочення, безпідставно застосували до оспорюваних правовідносини частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) ? це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга ? це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, ? і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція ? це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець ? це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачених частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплати пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Висновки судів по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик