Справа № 466/6293/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/210/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки будинковолодіння, -

в с т а н о в и л а:

в липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_4, в якому просила винести рішення, яким зобовязати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні спірним майном та виділити їй в натурі 1/2 будинковолодіння, що розташоване за адресою: смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15, яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м., бані під літерою «Б». У випадку неможливості виділу в натурі стягнути зі ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 цього будинковолодіння.

В обгрунтування своїх вимог зазначала про те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 ними було набуто ряд майна, зокрема, будинок оздоровчого профілю під літерою «А-1», площею 236,3кв.м., будівлю прохідної під літерою «Б-1», загальною площею 6кв.м., приміщення кафетерію під літерою «В-1», загальною площею 60кв.м., на вул Пляжна, 15а в. смт. Брюховичі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2010 року шлюб із відповідачем ОСОБА_4 було розірвано. 29 червня 2011 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова було затверджено мирову угоду від 24 червня 2011 року, укладену між нею та відповідачем ОСОБА_4. За умовами даної мирової угоди сторони визнають, що будинковолодіння, яке розташоване за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15, яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м. бані під літерою «Б» та будинок оздоровчого профілю по вул. Пляжній,15 в смт. Брюховичі, м. Львова є спільною сумісною власністю подружжя її, ОСОБА_2, та ОСОБА_4, оскільки таке набуте ними під час шлюбу. Відповідно до вищесказаної мирової угоди ОСОБА_4 визнає за нею право власності на 1/2 будинковолодіння розташованого за адресою: смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15, яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м. бані під літерою «Б» та на 1/6 ідеальну частку незавершеного будівництвом будинку оздоровчого профілю по вул. Пляжній,15 в смт. Брюховичі, м. Львова, про що внесені відповідні відомості при здачі об'єкта до експлуатації та оформлені права власності. За нею, ОСОБА_2, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 будинковолодіння, що розташоване за адресою: смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15.

У процесі розгляду справи позивачем ОСОБА_2 було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій остання просила постановити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_4 в її користь ринкову вартість 1/2 частки спірного будинковолодіння, яке розташоване за адресою: смт. Брюховичі, вул. Пляжна,15 у розмірі 1 302 408,54, 54 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що у звязку з небажанням та неможливістю спільного проживання з відповідачем в спірному будинку, нею було подано позовну заяву про поділ будинку в натурі, а у випадку неможливості виділу просила стягнути з такого вартість її частки. Висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №6062/6063 від 27 липня 2017 року складеного експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз було встановлено, що неможливо виділити в натурі належну її Ѕ частину спірного будинковолодіння, та було визначено ринкову вартість спірного будинковолодіння яка становить 2 604 817,08 грн., а отже, ринкова вартість належної її Ѕ частини становить 1 302 408,54 грн. Оскільки, провести поділ будинковолодіння в натурі неможливо, а тому, нею було подано заяву про уточнення позовних вимог в якій вона просила стягнути з відповідача ринкову вартість належної її Ѕ частини. Зазначає, що суд відмовив їй в задоволенні позовних вимог через, те, що відповідач не погоджується сплачувати грошову компенсацію замість частки у праві власності на майно та грошові кошти на депозитний рахунок суду не вносив. Також, відмова у задоволенні її позову судом обґрунтовується правовою позицією викладеною в постанові від 19.02.2014 року по справі № 6-4цс14 Верховного Суду України. Однак, зазначає, що вказана правова позиція стосується питання щодо припинення права власності особи на певне майно, і необхідність суду враховувати ті чи інші обставини. Проте, в позовних вимогах вона не просила припинити право власності відповідача на майно, а навпаки, просила стягнути з відповідача вартість належної їй частки в майні, при цьому, у випадку виплати відповідачем вартості, останній навпаки набуває право власності на належне їй майно. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити та відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення по справі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи від останніх не поступило, поважності причин неявки в судове засідання ними не надано, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказане рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись загальними засадами цивільного судочинства щодо справедливості, добросовісності та розумності, та з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, прийшов до висновку, що сплата компенсації становитиме надмірний тягар для відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що між сторонами було укладено мирову угоду від 24 червня 2011 року. За умовами мирової угоди сторони визнають, що будинковолодіння, розташоване за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15, яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м. бані під літерою «Б» та будинок оздоровчого профілю по вул. Пляжній,15 в смт. Брюховичі, м. Львова є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, оскільки таке набуте ними під час шлюбу.

Також, ОСОБА_4 визнає за ОСОБА_2 право власності на 1/2 будинковолодіння, яке розташоване за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Пляжна, 15, та яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м. бані під літерою «Б» та на 1/6 ідеальну частку незавершеного будівництвом будинку оздоровчого профілю по вул. Пляжній,15 в смт. Брюховичі, про що внесені відповідні відомості при здачі об'єкта до експлуатації та оформлені права власності.

У відповідності до висновку судової будівельно технічної та оціночно-будівельної експертизи №6062/6063 від 27.07.2017 року виділити в натурі 1/2 частину будинковолодіння № 15 по вул. Пляжна у смт. Брюховичі, не надається можливим, а ринкова вартість будинковолодіння № 15 по вул. Пляжна у смт. Брюховичі, без врахування вартості земельної ділянки, станом на час проведення дослідження становить 2 604 817.08 грн. (два мільйони шістсот чотири тисячі вісімсот сімнадцять грн. 08 коп.)

ОСОБА_2 виявила бажання припинити право власності на належну їй частку в спільному майні шляхом отримання від іншого співвласника компенсації вартості цієї частки.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року та № 6-2925цс15 від 13 січня 2016 року).

З'ясувавши відсутність об'єктивної можливості відповідача виплатити грошову компенсацію іншому співвласнику внаслідок відсутності у нього коштів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у позові.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідач не виявив бажання викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку при відсутності тих юридично важливих обставин, які передбачені диспозицією ст. 364 ЦК України.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (79491, м. Львів-Брюховичі, вул. Пляжна,15 ос., ІПН №НОМЕР_1) відстрочений судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ухвали судді Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2018 року про відкриття провадження в користь держави в розмірі 12000 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.05.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7