Номер провадження: 22-ц/785/2616/18
Номер справи місцевого суду: 520/3126/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування сторін)

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою та вселення та зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року, ухвалене суддею Луняченко В.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою та вселення, посилаючись на те, що з 15 січня 2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2012 року був розірваний. У період шлюбу 09 лютого 2009 року сторони придбали квартиру №АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох окремих житлових кімнат, житловою площею 49,8 кв.м та загальною площею 86,4 кв.м.

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.07.2014 року вказана квартира визнана спільним майном подружжя та за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину даної квартири.

Оскільки позивач, як власник 1/2 частки квартири має право користуватись нею без перешкод, однак вселитись не може, так як відповідачка не пускає його у квартиру, він звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив про вселення в квартиру АДРЕСА_1 з визначенням порядку користування квартирою у вигляді виділення йому у користування окремої житлової кімнати площею 19,6 кв.м. та прилеглої до кухні лоджії площею 2,2 кв.м.; та виділення у користування відповідачки окремої житлової кімнати площею 15.4 кв.м та прилеглої до неї лоджії площею 1.7 кв.м. а також окремої житлової кімнати площею 14.8 кв.м. та залишення у спільному користуванні кухні площею 15.4 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, ванної кімнати площею 3.5 кв.м, коридору площею 12.5 кв.м. та зобов'язати відповідачку не чинити перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

01 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), в якому просила визнати ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою квартиру АДРЕСА_1 оскільки відповідач по зустрічному позову не проживає у зазначеній квартирі протягом п'яти років, у зв'язку із вибуттям на інше постійне місце проживання.

Сторони в судовому засіданні не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою та вселення. Вселений ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 виділена йому у користування окрема житлова кімната площею 19,6 кв.м. та прилегла до кухні лоджія площею 2,2 кв.м.; та виділено у користування ОСОБА_3 окрема житлова кімната площею 15,4 кв.м та прилегла до неї лоджія площею 1,7 кв.м., а також окрема житлова кімната площею 14,8 кв.м. В спільному користуванні залишена кухня площею 15,4 кв.м, вбиральня площею 1,3 кв.м, ванна кімната площею 3,ё5 кв.м, коридор площею 12,5 кв.м. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користування квартирою АДРЕСА_1, згідно визначеного порядку користування. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою АДРЕСА_1). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1280 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити вимоги позивача за зустрічним позовом та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом неповно з'ясовані обставини справи, які мали істотне значення для вирішення справи по суті, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що право позивача на користування житлом в спірній квартирі зі сторони відповідача порушено не було, позивач був відсутній в квартирі на протязі п'яти років та за весь час позивач не робив спроб самостійно прийти та жити в квартирі, а тому вважає, що позивач втратив право користування квартирою, в зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилається на те, що усі викладені в апеляційній скарзі обставини є надуманими, безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, оскільки за рішенням суду від 08.04.2014 року за ним визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, однак відповідачка не погодилася на жодну пропозицію що до користування спільною квартирою у позасудовому порядку та чинила перешкоди у доступі до неї, а тому просить рішення суду залишити без змін.

В порядку п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2012 року по справі №1512/9500/12 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 15.01.2000 року, було розірвано. У період шлюбу 09 лютого 2009 року сторони придбали квартиру №АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох окремих житлових кімнат, житловою площею 49,8 кв.м та загальною площею 86,4 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 15.07.2014 року, квартира №АДРЕСА_1 визнана спільним майном подружжя та за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частки даної квартири.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1,2 ст. 317 ЦК власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першої та другої статті 358 ЦК встановлено, що співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

З метою забезпечення правильного та однакового застосування

законодавства про приватну власність, Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови №20 від 22.12.1995 року визначив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом вірно був визнаний факт того, що трьохкімнатна квартира розміщена на п'ятому поверсі багатоквартирному будинку з однією кухнею та санвузлом (згідно технічного паспорту від 31.07.2006 року а/с21 ) не може бути розподілена на дві окремі квартири з ізольованими входами.

Однак, між сторонами існують чисельні судові спори, що свідчить про наявність неприязних стосунків між ними.

Також до суду були надані відповіді з поліції на звернення ОСОБА_2 про перешкоди у потрапляння до спірної квартири ( 16.03.2017 року та 27.03.2017 року).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою та вселення, суд вірно виходив з того, що у позивача наявне право власності на 1/2 частину спірної квартири, відсутність можливості виділення даної частки в окрему квартиру, та наявний спір між сторонами про користування позивачем даною квартирою, тобто суд обгрунтовано визнав доведеними позовні вимоги про необхідність встановлення порядку користування квартирою, наявності правових підстав для вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру відповідно до визначеного порядку користування та необхідність зобов'язання відповідачки не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю - квартирою.

На підставі вищевикладеного, суд на законних підставах визначив порядок користування спірною квартирою у вигляді виділення користування ОСОБА_2 окремої житлової кімнати площею 19,6 кв.м. та прилеглої до кухні лоджії площею 2,2 кв.м.; а у користуванні ОСОБА_3 залишив окрему житлову кімнату площею 15,4 кв.м та прилеглу до неї лоджію площею 1,7 кв.м., а також окрему житлову кімнату площею 14,8 кв.м., а в спільному користуванні співвласників залишив кухню площею 15,4 кв.м, вбиральню площею 1,3 кв.м, ванну кімнату площею 3.5 кв.м та коридор площею 12,5 кв.м.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартиру АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 невірно обрала спосіб захисту прав.

Обраний спосіб захисту своїх прав - визнання співвласника квартири особою, яка втратила право користування квартирою у відповідності до вимог ст. 71, 72, 163 Житлового кодексу України, якими врегульовані правовідносини між наймачем і членами його сім'ї, не може застосовуватись до співвласників, які мають право користування своєю власністю, у тому числі житловим приміщенням, незалежно від факту проживання в даному приміщенні.

Цивільним кодексом України визначені випадки можливості припинення право спільної часткової власності. Зокрема ч. 1,2 ст. 365 ЦК України передбачено можливість припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, з урахуванням наявності підстав визначених частиною першою даної статті і за умови внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, у ч. 2 ст. 358 ЦК визначено можливість відповідної матеріальної компенсації співвласнику спільної часткової власності право на володіння і користування належної йому частки, якщо володіння або користування цією часткою є неможливим.

Під час розгляду справи від ОСОБА_3 жодних заяв про припинення права власності на частку ОСОБА_2 з внесенням грошей на депозитний рахунок суду або пропозиція про компенсування даної частки не подавалось.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що позивач був відсутній в квартирі на протязі п'яти років та за весь час позивач не робив спроб самостійно прийти та жити в квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт не проживання ОСОБА_2 у спірної квартири протягом п'яти років не є підставою для припинення його права часткової власності або можливістю обмеження у володінні та користуванні його власністю. Крім того наявність у власності ОСОБА_2 іншого майна також не є підставою для обмеження або припинення його права власності на інше майно.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2018 року