Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 395/167/17

провадження № 61-15481св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,

відповідачі: ОСОБА_3, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» (далі - СТОВ «Агролан») про визнання договору оренди недійсним та визнання договору оренди поновленим із попереднім орендарем.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта належить земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,25 га, що розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агроконтракт-Н» укладений договір оренди земельної ділянки строком на п'ять років. Земельну ділянку позивач орендував разом із земельними ділянками інших власників, без установлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

Порушуючи умови договору оренди ОСОБА_3 не повідомила позивача у передбачені договором строки про свій намір не продовжувати його на наступний термін. При цьому 27 березня 2013 року та 06 березня 2014 року позивач на адресу ОСОБА_3 направив листи-повідомлення про поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди. Жодних відповідей на пропозицію про поновлення договору оренди ОСОБА_3 не надала.

У 2015 році позивачу стало відомо, що між ОСОБА_3 та СТОВ «Агролан» укладений договір оренди земельної ділянки, яка перебувала в користуванні позивача відповідно до договору оренди від 09 жовтня 2008 року.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Агролан», визнати договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агроконтракт-Н» поновленим, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Агроконтракт-Н» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача на поновлення договору оренди земельної ділянки не знайшли свого підтвердження, оскільки останній втратив переважне право на його поновлення.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання поновленим договору оренди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агроконтракт-Н». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання поновленим договору оренди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивач, як орендар, належно виконував умови договору оренди; дотримався строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк; орендодавець не повідомив його про намір укласти договір оренди з іншим орендарем та не довів до відома умови нового договору; уклав договір оренди з іншим орендарем на умовах, що не є рівними або кращими у порівнянні із запропонованими попереднім орендарем, тому у позивача на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі» є переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк і це право є порушеним у зв'язку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншою особою.

При цьому, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні договору оренди землі, укладеного 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Агролан» недійсним, апеляційний суд зазначив, що рішення суду в цій частині є правильним, оскільки оспорюваний договір розірваний у встановленому законом порядку і не створює жодних юридичних наслідків, а укладення між цими ж сторонами 31 липня 2017 року договору емфітевзису, не є підставою для відмови в захисті порушеного права позивача.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що представництво ТОВ «Агроконтракт-Н» в апеляційному суді здійснювалося неналежним представником ОСОБА_5 - особою, яка не є адвокатом, при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційний суд послався на статтю 33 Закону України «Про оренду землі», зазначивши при цьому різні взаємовиключні правові підстави для поновлення договору оренди, крім того, апеляційний суд не надав оцінки факту неналежного виконання ТОВ «Агроконтракт» умов договору оренди - несвоєчасній сплаті орендної плати, позивач не надав доказів належного повідомлення ОСОБА_3 про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, крім того, апеляційний суд при дослідженні додаткової угоди, яку нібито запропонував позивач, і умов договору оренди, укладеного між відповідачами, не звернув уваги, що умови укладеного договору оренди є вигіднішими для орендодавця в частині визначеної орендної плати.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву.

У квітні 2018 року до Верховного Суду представник СТОВ «Агролан» подав відзив на касаційну скаргу, в якому підтримав подану касаційну скаргу, та просив скасувати рішення апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_3, як орендодавцем та ТОВ «Агроконтракт-Н», як орендарем, укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 3,25 га, що розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, строком на п'ять років. Державна реєстрація договору проведена 21 вересня 2009 року у Новомиргородському районному відділенні КРФ ДП «ЦДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинений запис за № 04.09.377.00297 та скріплений печаткою вказаного органу.

Після закінчення договору оренди земельної ділянки, укладеного із позивачем, 01 жовтня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з іншим орендарем СТОВ «Агроплан», за умовами якого передала останньому спірну земельну ділянку строком на десять років зі сплатою орендної плати у розмірі не менше 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Державна реєстрація договору проведена 09 грудня 2014 року.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Разом з тим, ТОВ «Агроконтракт-Н» не належним чином виконувало взяті на себе зобов'язання за договором оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2008 року, а саме у порушення пункту 4.4 цього договору ним сплачено орендну плату не 30 грудня 2014 року, а у березні 2015 року, тобто з порушенням умов спірного договору.

Також відсутні докази на підтвердження того, що позивач у строк, передбачений частиною другою статті 33 Закону України «Про оренду землі» повідомив ОСОБА_3 про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, оскільки позивач посилався на направлення ним 27 березня 2013 року та 06 березня 2014 року листів повідомлень, при цьому надав лише фіскальний чек від 07 квітня 2014 року. Доказів отримання зазначеної кореспонденції відповідачкою товариство не надало.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що позивачем для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за ним, як орендарем, переважного права на поновлення спірного договору оренди земельної ділянки не підтверджено наявність зазначених юридичних фактів в їх сукупності, що є його процесуальним обов'язком.

Апеляційний суд належним чином не надав оцінки доводам ОСОБА_3 щодо направлення нею 11 березня та 26 квітня 2014 року, на виконання положень закону та вимог договору оренди земельної ділянки, позивачу, як орендарю, листів-повідомлень про відмову у продовженні спірного договору оренди земельної ділянки, що підтверджується записом у журналі вхідної кореспонденції ТОВ «Агроконтракт-Н» за 2014 рік.

При цьому, апеляційний суд вважав, що листи-повідомлення ОСОБА_3 містять лише її відмову продовжувати дію спірного договору оренди земельної ділянки, але не містять інформацію щодо спору між сторонами.

У пункті 3.2 договору оренди земельної ділянки сторони погодили, що дія договору продовжується на наступний термін дії, вказаний у пункті 3.1 цього договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за шість місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною.

Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що проект додаткової угоди до спірного договору оренди земельної ділянки, направлений позивачем на ім'я ОСОБА_3 містить інші умови, ніж сам договір оренди, а саме товариством запропоновано змінити розмір орендної плати та строк дії цього договору. На зміну вказаних істотних умов договору необхідна згода сторін (частина четверта статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Між сторонами такої згоди досягнуто не було, відповідачка відмовила у продовженні дії договору оренди земельної ділянки.

Отже, апеляційний суд безпідставно не врахував належне волевиявлення ОСОБА_3 не продовжувати дію договору оренди з позивачем на інших умовах.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не врахував те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком, щодо продовження використання ним спірної земельної після закінчення терміну оренди за договором оренди земельної ділянки, оскільки ОСОБА_3 у направлених нею листах на адресу позивача вимагала після збору врожаю 2014 року не здійснювати посів сільськогосподарських та інших культур на належній їй земельній ділянці.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що у позивача, як орендаря, відсутнє переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди спірної земельної ділянки.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 січня 2018 року скасувати, рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик