Справа № 465/6508/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/913/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про солідарне стягнення із відповідачів заборгованість у розмірі 1048780 грн. 00 коп. та судових витрат.

В обґрунтування покликалась на те, що 27 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позивач передала Позичальнику власні грошові кошти в сумі 1 023 200 грн. 00 коп., що дорівнює 40 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на момент підписання цього договору (курс НБУ 1 долар США = 25,58 гривень). Факт приймання-передачі суми позики підтверджується відповідною розпискою, власноручно підписаною Позичальником в момент передачі йому суми позики.

Згідно із п. 2.3. Договору позика надавалась під 5 відсотків річних, які нараховуються протягом 1 календарного року з моменту укладення Договору. Позичальник зобов'язувався щомісячно, не пізніше 1 календарного дня, наступного за 27 числом кожного місяця, сплачувати відсотки за користування позикою.

Одночасно сторонами обумовлено у п. 2.5. Договору позики, що у будь-якому випадку сума позики повинна бути повернена до 27 жовтня 2017 року включно.

Позичальник частково виконав свої зобов'язання, а саме в частині сплати відсотків за користування грошових коштів у розмірі 25 580 грн. 00 коп., що підтверджується розписками.

Вважає, що станом на 28.11.2017 року розмір заборгованості становить 1 048 780 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3.1. Договору позики, способом забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за договором є порука ОСОБА_2, який зобов'язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Боржником зобов'язань щодо повернення суми позики, відсотків та штрафних санкцій за Договором позики від 27 жовтня 2016 року.

Просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1048780 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4000 гривень.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, вважає рішення незаконним та необґрунтованим таким, що підлягає скасуванню.

Покликається на те, що оскільки позивач не належить до фінансових установ та не є фізичною особою підприємцем, вона не має права на нарахування процентів.

Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги, що 31.01.2018 року між позичальником та позикодавцем укладена розписка, відповідно до якої позичальник передав позикодавцю грошову суму в розмірі 15000 грн., тому загальна сума заборгованості повинна становити 1033780 грн.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки про вручення судових повісток (а.с. 128,129), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили про причини неявки, з клопотаннями не зверталася.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд врахував те, що сума несплачених відсотків з користування грошовими коштами становить 25 580 грн. 00 коп., відтак станом на 28.11.2017 року загальний розмір заборгованості становить 1048780 грн. 00 коп.

З врахуванням умов договору поруки суд стягнув зазначену суму з боржника та його поручителя за договором.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Також, суд звернув увагу, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальнім нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 27.10.2016 р. між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики грошей.

За умовами договору позики, Позикодавець передав Позичальнику власні грошові кошти в сумі 1 023 200 грн. 00 коп., що дорівнює 40 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на момент підписання цього договору (курс НБУ 1 долар США = 25,58 гривень) (п. 1.1. Договору).

Факт приймання-передачі суми позики є беззаперечним та фактично визнається апелянтом, підтверджується відповідною розпискою, власноручно підписаною Позичальником в момент передачі йому суми позики (а.с. 13).

Відповідно до п. 2.3. Договору позики, позика надається під 5 відсотків річних, які нараховуються протягом 1 календарного року з моменту укладення даного Договору. Позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 1 календарного дня, наступного за 27 числом кожного місяця, сплачувати відсотки за користування позикою. За домовленістю Сторін відсотки можуть сплачуватися Позичальником щомісячно, або в інші погоджені строки.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення, як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України), тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Крім цього, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальнім нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Разом з тим, статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Питання недійсності зазначеного правочину відповідачем не ставилось такого спору на розгляді в суді не було.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Зважаючи на те, що у встановлений термін свої зобов'язання за договором відповідач не виконав, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення боргу, яку з врахуванням договору поруки, пред'явив до боржника та його поручителя.

Заперечуючи вимоги позивача, відповідач в апеляційній скарзі фактично визнає факт отримання коштів у відповідній сумі, свідченням чого, як зазначає останній є розписка, тому підстави для перевірки оскаржуваного рішення в цій частині відсутні.

У п. 2.5. Договору позики передбачено, що у будь-якому випадку сума позики повинна бути повернена до 27 жовтня 2017 року включно.

Суд першої інстанції встановив, що позичальник частково виконав свої зобов'язання, а саме в частині сплати відсотків за користування грошових коштів у розмірі 25 580 грн. 00 коп., що підтверджується розписками, однак сума несплачених відсотків з користування грошовими коштами становить 25 580 грн. 00 коп., відтак колегія суддів погоджується з тим, що станом на 28.11.2017 року загальний розмір заборгованості становить 1 048 780 грн. 00 коп., з яких 1023200 грн. 00 коп. заборгованість з основної суми позики та 25580 грн. заборгованість по відсотках.

Заперечень чи спростувань відповідного розрахунку заборгованості сторона відповідача не подала. Іншого розрахунку суду не представлено.

В свою чергу, статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 3.1. Договору позики, способом забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим договором є порука ОСОБА_2 відповідно до Договору поруки № 1 від 27 жовтня 2016 р.

Згідно із п. 1.1. Договору поруки № 1 від 27 жовтня 2016 р. поручитель зобов'язується у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Боржником зобов'язань щодо повернення суми позики, відсотків та штрафних санкцій за Договором позики від 27 жовтня 2016 р.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ст. 554 ЦК України).

Таким чином, висновок місцевого суду про підставність позовних вимог та необхідність стягнення заборгованості з позичальника та його поручителя є обґрунтованим та ґрунтується на матеріалах справи.

При цьому, доводи апелянта про повернення 31.01.2018 року (день ухвалення оскаржуваного рішення) 15000 грн. на виконання договору позики не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки про вказані обставини учасники розгляду справи не повідомили суд першої інстанції, при цьому така виплата повинна бути враховано під час виконання судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за договором від 27.10.2016 року у сумі 1048780 грн., які вірно стягнув з відповідачів (боржника та поручителя).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 31 січня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 травня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

О.Я. Мельничук