Номер провадження: 22-ц/785/1877/18
Номер справи місцевого суду: 495/5360/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря Драганової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області) про стягнення заборгованості по аліментам, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Шевчук Ю.В. у м. Білгород-Дністровському Одеської області від 25 жовтня 2017 року о 15 год. 20 хв., -

встановила:

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ в Одеській області про стягнення заборгованості по аліментам, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментами на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 7 369,66 гривень (а. с. 1-2).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ в Одеській області про стягнення заборгованості по аліментам відмовлено (а.с. 32-33).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: на думку апелянта, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не був прийнятий до уваги розрахунок заборгованості по аліментам від 24 жовтня 2017 року, згідно якого сума заборгованості по аліментам станом на 30 вересня 2017 року становить 509, 15 гривень. Крім того, як вказує у апеляційній скарзі ОСОБА_2, відповідач по справі здійснював операції по списанню грошей з карткового рахунку позивачки для погашення кредиту, при цьому вказуючи, що грошові кошти були спрямовані на виплату аліментів (а.с. 36-37).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2016 року з відповідача були стягнуті на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина Шилохвост Георгія Вікторовича, 25 березня 2015 року народження, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, відповідно до якого було надано виконавчий лист.

Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 04 квітня 2017 року позивачці був виданий розрахунок заборгованості, відповідно до якого заборгованість станом на 31 березня 2017 року становить суму 3 446,45 грн. Однак, як пояснила у судовому засіданні суду першої інстанції державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, цей розрахунок був виданий нею помилково, без врахування наданих відповідачем квитанцій щодо сплати ним аліментів.

Після повторного перерахування з урахуванням усіх квітанцій, державним виконавцем був виданий вірний розрахунок від 14 вересня 2017 року, згідно якого у відповідача відсутня заборгованість по сплаті аліментів, а існує навіть переплата у сумі 56,05 гривень.

Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

За приписами ч. 2 с. 180 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу ії матері, батька і (або) у твердій грошової сумі.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до розрахунку Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14 вересня 2017 року, станом на 31 березня 2017 року будь-яка заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_3 відсутня, боржником переплачено аліменти у розмірі 56,05 гривень.

Виходячи з вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що розрахунок, яким позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, виявився помилковим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не був прийнятий до уваги розрахунок заборгованості по аліментам від 24 жовтня 2017 року, згідно якого сума заборгованості по аліментам станом на 30 вересня 2017 року становить 509, 15 гривень, оскільки підставою заявлених ОСОБА_2 позовних вимог був розрахунок заборгованості, складений 04 квітня 2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, який в подальшому був визнаний судом необгрунтованим.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і, відповідно до ч. 8 цієї статті, суд вирішує питання стягнення заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Доказів наявності спору між сторонами про розмір заборгованості за розрахунком заборгованості по аліментам від 24 жовтня 2017 року апелянтом не надано, таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Таким чином, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості зі сплати аліментів не шляхом ухвалення нового судового рішення, а в межах виконавчого провадження за попереднім рішенням про стягнення аліментів.

Крім того, необґрунтованим є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_3 здійснював операції по списанню грошей з карткового рахунку позивачки для погашення кредиту, оскільки з виписки з карткового рахунку ОСОБА_2, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_3 був здійснений переказ грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 в сумі 4 000 гривень із цільовим призначенням: «погашення кредиту та утримання матері з дитиною».

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на належних та достовірних доказах.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 17 серпня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

ОСОБА_5