Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 462/1201/16-ц

провадження № 61-34879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє відділ у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2016 року, у складі судді Бориславського Ю. Л., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Бойоко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє відділ у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 лютого 1996 по 31 січня 2014 року позивач перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки «AUDI» модель S6.2.2, реєстраційний номер НОМЕР_1, та двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу на підставі судового рішення, колишнє подружжя продовжувало проживати разом, спільно вели господарство та виховували сина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 загинув.

Спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_5 є його син ОСОБА_6 та мати ОСОБА_5

Після заведення нотаріусом спадкової справи на підставі поданої ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 заяви про прийняття спадщини, позивач також звернулась до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя.

ОСОБА_4 отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із тим, що на день смерті ОСОБА_5 вона не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року, позов задоволено. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 автомобіль марки AUDI, модель S6.2.2, 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2, та квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності: на ? частини квартири АДРЕСА_1; на ? частини автомобіля марки AUDI, модель S6.2.2, 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що майно, про визнання права власності на ? частину якого заявлено позивачем, було придбане у шлюбі за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а тому воно є спільною власністю подружжя, що свідчить про наявність в ОСОБА_4, права власності на ? такого майна.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що наявності підстав вважати майно спільною власністю подружжя, оскільки воно було придбано ОСОБА_5 одноосібно за його особисті кошти.

Крім цього, заявник вказує, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотань про відвід членам колегії суддів, а також не було взято до уваги відсутність доказів належного повідомлення місцевим судом її та її представника про дату та час судового засідання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 03 лютого 1996 року по 31 січня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 січня 1998 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу, було придбано квартиру АДРЕСА_1. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, вказана квартира в цілому зареєстрована за ОСОБА_5

Крім цього, 06 листопада 2004 року укладено угоду купівлі-продажу автомобіля марки AUDI, модель S6.2.2, 1996 року випуску, на підставі якої право власності на автомобіль також зареєстровано за ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 загинув.

Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку майна у спільному майні подружжя, яким у вчиненні вказаної нотаріальної дії було відмовлено у зв'язку з тим, що на день смерті ОСОБА_5, шлюб між ними було розірвано. Вказане стало підставою для подання ОСОБА_4 даного позову до суду з метою захисту своїх прав у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України, чинного на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 63 СК України, чинного на момент придбання автомобіля, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно підпункту 1.1 пункту 1 глави 11 розділу II Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

З огляду на зазначене, правильним є висновок суду про те, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на час укладення договорів купівлі-продажу позивач та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем не надано доказів на підтвердження факту придбання її покійним сином спірної нерухомості за його особисті кошти.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи із наведеного, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на ? квартири та автомобіля, є вірним, та таким, що зроблено на підставі повно і всебічно досліджених матеріалів справи, із наданням належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_5 та її представника про дату та час судового засідання у суді першої інстанції, колегією суддів не приймається. Так, представник відповідача був присутній у судових засіданнях під час розгляду справи апеляційним судом та мав право користуватись усіма передбаченими законом процесуальними правами, а тому неявка відповідача та її представника до місцевого суду не може бути підставою для скасування судового рішення.

Аргументи касаційної скарги стосовно протиправності відмови апеляційним судом у задоволенні клопотань про відвід членам колегії суддів, є такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими.

Із матеріалів справи вбачається, що представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 були подані заяви про відвід суддів, однак їх зміст не вказує на наявність підстав вважати їх обґрунтованими, а тому правильним є висновок апеляційного суду, що такі заяви задоволенню не підлягають. Питання відводу суддів вирішувалось судом у встановленому законом порядку.

Наведене не дає підстав суду касаційної інстанції для застосування положень пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України та скасування судового рішення з цих підстав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська