Справа № 203/1205/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Пятої Дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 14.09.2002 року помер її батько ОСОБА_4 Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок по вул.55 років ВЛКСМ,14а в м.Дніпро. Те, що житловий будинок належав її батькові підтверджується технічним паспортом, а також відповіддю на його звернення зав.комунальним відділом виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів у м.Дніпропетровську від 25.10.1982 року, згідно якої батьку було виділено в тимчасове користування до наявної земельної ділянки, земельну ділянку 11х10,5м (115,5м) за рахунок земельної ділянки домоволодіння №12а, кв.2 гр.ОСОБА_5, відселеного в 1981 році. Проте, звернувшись до Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13.11.2015 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро після померлого батька, постановою державного нотаріуса ОСОБА_3 від тієї ж дати їй було відмовлено у вчиненні цієї нотаріальної дії на тій підставі, що згідно інформації ДМБТІ відсутні відомості щодо реєстрації права власності на домоволодіння. Також нотаріус посилався, що видача свідоцтва про паво на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Вважає вказані дії відповідач неправомірними, оскільки питання набуття права власності на нерухоме майно, яке не є самочинним будівництвом, регулюються законодавством та нормативними актами, чинним на момент здачі цього майна в експлуатацію і відкриття спадщини. Будинок №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро був збудований її батьками на початку 60-х років минулого століття. Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року та постанови Ради Міністрів РСРС від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будівництва його з додержанням вимог цих актів та останні не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, збудовані до 05.08.1992 року житлові будинки не підлягали введенню в експлуатацію. Таким чином, для реєстрації на теперішній час збудованого на початку 60-х років минулого століття будинку, достатнім є подання технічного паспорту, який підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, а тому і можливість його експлуатації. Не дивлячись на те, що нотаріусу було надано технічний паспорт на будинок, в якому зазначається, що це будівництво не є самочинним, остання все одно відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії за відсутності перешкод для цього.

З урахування наведеного, позивачка просила скасувати постанову державного нотаріуса Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контри ОСОБА_3В, від 13.11.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро, що залишився після смерті батька ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, посили задовольнити останні в повному обсязі.

Відповідач за викликами до суду не зявилась, відзиву на позов не надала та будь-яких клопотань по справі не заявляла. В наданій письмовій заяві просила розглядати справу без її участі.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка є рідною донькою ОСОБА_4, померлого 14.09.2002 року.

13.11.2015 року позивачка звернулась до Пятої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька на домоволодіння №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро.

Постановою державного нотаріуса Пятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 13.11.2015 року позивачці було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії.

Як вбачається з постанови, приймаючи таке рішення нотаріус посилався на норми ст.68 Закону України «Про нотаріат», п.4.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року та відсутність відомостей згідно інформації ДМБТІ щодо реєстрації права власності на домоволодіння та, відповідно, відомостей, про право власності на нього померлого спадкодавця.

Не погоджуючись з вказаною постановою та звертаючись до суду з позовом про її скасування позивачка в своєму позові та її представник під час розгляду справи в суді посилались на те, що домоволодіння №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро було збудоване батьками позивачки ще в 60-х роках минулого століття, відповідно до норм діючого на той час законодавства не потребувало державної реєстрації та введенню в експлуатацію, не є самочинним будівництвом та належним документом, що підтверджує право власності на нього є технічний паспорт, на підставі якого нотаріус, як особа, що уповноважена законом на вчинення реєстраційних дій, повинен був здійснити державну реєстрацію права власності на домоволодіння з видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом на нього.

Перевіряючи вказані доводи, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики.

Згідно з ч.1 ст.66, ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, серед іншого, перевіряє склад спадкового майна.

Згідно з п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Пунктом 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року №296/5 (далі Порядок) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Згідно п.4.15 глави 10 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Пунктом 4.18 глави 10 Порядку встановлено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, зведені до 05.08.1992 року.

Тобто до 05.08.1992 року не була передбачена процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні та набутті права власності.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до п.1.5 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за №399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15.02.2002 року №36 у звязку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445, державну реєстрацію прав власності на обєкти нерухомого майна здійснювали Державні комунальні підприємства БТІ.

Таким чином, за життя батька позивачки, діючими на той час нормативним актами було передбачено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яка проводилась Державними комунальними підприємствами БТІ.

З оскаржуваної постанови нотаріуса від 13.11.2015 року вбачається та не заперечувалось відповідачкою, що згідно інформації ДМБТІ, право власності на домоволодіння №14а по вул.55 років ВЛКСМ в м.Дніпро не реєструвалось.

З огляду на викладене, суд вважає правомірною відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачкою не було надано до нотаріальної контори необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також право власності на це майно не було зареєстровано у передбаченому законом порядку.

В звязку з цим, суд приходить до висновку, що відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці, нотаріус діяв у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року та була позбавлена можливості вийти за межі вимог норм чинного законодавства, якими користується нотаріус при вчиненні нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину на майно. А позивачка не позбавлена можливості реалізувати свої права шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в звязку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5,49,66,68 Закону України «Про нотаріат», п.п.4.12,4.15,4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року №296/5, ст.ст.2,3,10, 11,12,13,76-81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Пятої Дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 серпня 2018 року.

Суддя С.Ю.Казак