Справа № 296/816/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" травня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

при секретарі Івашко Т.А.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд: визнати незаконним Наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області №414-К ВІД 19 грудня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1П.»; визнати незаконним Наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області №489-к ВІД 29 грудня 2017 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1П.»; поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 03 січня 2018 року; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу на момент постановлення рішення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працювала на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. Наказом відповідача №414-к від 19 грудня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1П.» позивача було звільнено з вищевказаної посади з 29 грудня 2017 року на підставі пункту і статті 40 Кодексу законів про працю України - у звязку із скороченням чисельності та штату. 02 січня 2018 року у трудовій книжці позивача вчинено відповідний запис про звільнення, вручено їй трудову книжку та копію Наказу про звільнення №4і4-к від 19 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 також зазначила, що 02 січня 2018 року їй відомо, що відповідачем було видано Наказ №489-к від 29 грудня 2017 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1П.», відповідно до якого: «Звільнити ОСОБА_1, спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності». Копію цього Наказу також було вручено позивачеві разом із трудовою книжкою 02 січня 2018 року.

Позивач вважає дії відповідача з його звільнення незаконними та таким, що грубо порушують охоронювані законом права, зокрема гарантовані кодексом законів про працю України, у звязку з чим позивач змушена була звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.01.2018 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою.

Відповідачем направлено на адресу суду відзив, в якому зазначено, що доводи викладені у позовній заяві відповідач вважає субєктивними та упередженими, які не відповідають нормам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню з тих підстав, що позивач працювала на посаді спеціаліста 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01.08.2017 року. 24.10.2017 року Управлінням, було видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці». Зазначений наказ був виданий на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області» та у звязку зі змінами системи оплати та стимулювання праці, розмірів посадових окладів, назв структурних підрозділів та посад, граничної чисельності працівників.

25.10.2017 року за №10-260 на виконання наказу від 24.10.2017 року №90- ос, позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення, з яким Позивач ознайомився під підпис 26.10.2017 року.

19.12.2017 року за № 10-1241 Позивачу було вручено друге попередження, яким повідомлено, що згідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01.01.2018, його посада скорочується та вакантні посади відповідно до фаху відсутні.

Наказом від 19 грудня 2017 року № 414-к позивач мала б бути звільнена з посади 29.12.2017 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1.ст.40 КЗпП України, тобто після спливу двомісячного строку з дня попередження, тому твердження позивача про порушення Управлінням вимог ч.І ст.49-2 КЗпП України, де зазначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці-безпідставне та не відповідає дійсності.

Оскільки, на день звільнення позивач була відсутня на робочому місці у звязку з тимчасовою непрацездатністю, наказом від 29 грудня 2017 року № 489-к дату звільнення було перенесено на перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Згідно штатного розпису, який вступив в дію з 01.01.2018 року відділ бухгалтерського обліку та звітності в якому працювала Позивач ліквідовано, а створено новий відділ - відділ бухгалтерського обліку. В новому відділі бухгалтерського обліку така посада як спеціаліст 1 категорії відсутня. На дату звільнення вакансії за відповідною спеціальністю та інша робота відсутні.

Щодо застосування норм ст. 42 КЗпП України у частині переважного права на залишенні на роботі, то переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій, посад, у даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною у відділенні. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду (а.с. 18-22).

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Позивач працювала на посаді спеціаліста 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01.08.2017 року (а.с. 10-12, 23).

24.10.2017 року Управлінням, було видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» (а.с. 24).

Вказаним наказом, зобовязано відділ кадрів до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції фонду. Начальникам відділень управлінь управління виконавчої дирекції фонду до 27.10.2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень; до 30.10.2017 письмово проінформувати начальника управління виконавчої дирекції Фонду та надати відділу кадрів другі примірники повідомлень з підписами працівників про ознайомлення.

25.10.2017 року за №10-260 на виконання наказу від 24.10.2017 року №90- ос, позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення, з яким позивач ознайомився під підпис 26.10.2017 року (а.с. 27).

Відповідно ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Наказом від 19 грудня 2017 року № 414-к позивач звільнена з посади 29.12.2017 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1.ст.40 КЗпП України (а.с. 8)

Наказом від 29 грудня 2017 року № 489-к «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1П.» звільнено ОСОБА_1, спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності (а.с. 9).

Згідно п. 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць. (а.с.25).

Наказом виконавчої дирекції фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Житомирській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47, затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області та його відділень у кількості 140 штатних одиниць та зобов'язано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області провести до 01.11.2017 р. передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (а.с.26).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача в жовтні було повідомлено про зміну істотних умов праці та про можливе звільнення на підставі ст. 32 КЗпП України, яка передбачає припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП, а фактично звільнили ОСОБА_1П у звязку з скороченням чисельності штату та працівників на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, відповідачем не виконано вимоги ст. 49-2 КЗпПУ.

З матеріалів справи вбачається, що листом 19.12.2017 року за № 10-1241 в.о. начальника управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області Фонду соціального страхування України, повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 24.10.2017 року № 90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» згідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01.01.2018 року посада, яку позивач обіймає, скорочується. Вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У звязку з чим, ОСОБА_1 підлягає звільненню згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 28).

Проаналізувавши надані докази, оцінивши їх сукупність, суд приходить до висновку, що відповідач не повідомив належним чином позивача про її звільнення за 2 місяці у звязку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1. ст. 40 КЗпП України, а тому суд визнає незаконним та скасовує наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області від 19.12.2017 року № 414-к про звільнення ОСОБА_1 та поновлює останню на роботі.

Також, суд скасовує наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області №489-к від 29 грудня 2017 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1П.», оскільки вказаним наказом не передбачена конкретна дата звільнення позивача, що не передбачено нормами чинного трудового законодавства.

За змістом рішенням Конституційного суду України від 16.04.2009 року по справі №7-РП/2009 акти одноразового застосування (ненормативні акти) вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. А тому в подальшому не можуть бути скасовані чи змінені субєктом який їх виніс, оскільки буде порушено принцип юридичної визначеності, що є гарантією стабільності суспільних відносин.

В даному випадку відповідач повинен був скасувати наказ про звільнення позивача №489-к від 29.12.2017 року за її згодою та поновити позивача на роботі, а вже потім вирішувати питання звільнення на загальних підставах.

Щодо доводів позивача про те,що їй не пропонувалося переведення на жодну з посад у реорганізованій структурі відповідача.

Вирішуючи питання про законність звільнення позивача суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15.

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17 вищевказана правова позиція набула логічного розвитку та деталізації, а саме Верховний Суд України вказав, що оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином зясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі.

На думку суду, з боку відповідача по відношенню до позивача не було виконано обовязку по працевлаштуванню шляхом пропонування всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору (тобто з 24.10.2017 року по 02.01.2018 року) та які позивач могла обіймати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Як вбачається з штатного розпису, який вступив в дію з 01.01.2018 року відділ бухгалтерського обліку та звітності в якому працювала позивач ліквідовано, а створено новий відділ - відділ бухгалтерського обліку (а.с. 33-34). Хоча в новому відділі бухгалтерського обліку така посада як спеціаліст 1 категорії відсутня, але є 5 посад головного спеціаліста. На дату звільнення жодна з цих посад позивачу не пропонувалася. Судом за клопотанням позивача в судовому засіданні було витребувано від відповідача посадові інструкції спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та посадової інструкції за новоствореною посадою головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку. Відповідачем безпідставно не було надано посадову інструкції за новоствореною посадою головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку.

В матеріалах справи відсутні будь-які достатні та достовірні докази того, що позивачу була запропонована хоча б одна з 5 вакантних посад головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку або інших, передбачених штатним розписом.

Посилання представника відповідача на те, що переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій, посад, а у даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною у відділенні, а переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду, на думку суду є неспроможними з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Системний аналіз вищевказаних норм КЗпП України дозволяє суду дійти висновку про те, що трудовим законодавством встановлено принцип пріоритетного працевлаштування працівників, які підлягають скороченню. Вказаний принцип застосовується не менше ніж протягом двох місяців до часу звільнення працівника та розповсюджується на всі випадки звільнення вакансій на підприємстві. Тобто, в разі звільнення вакантної посади на підприємстві, де відбувається скорочення чисельності або штату працівників, така посада має бути запропонована в тому числі тим працівникам, яким вона підходить за відповідною професією чи спеціальністю та які підлягають скороченню. При цьому, в разі наявності згоди на переведення на вакантну посаду від декількох працівників, один з яких підлягає скороченню, посада має бути надана тому з них, хто має переважне перед іншими працівниками право на зайняття цієї посади за критеріями, викладеними в ст. 42 КЗпП України.

Верховний Суд у Постанові від 23 січня 2018 року №273/212/16ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 розділу чотири Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про середню заробітну плату № 308 від 15.02.2018 року середньоденний заробіток позивача становить 470 грн. 53 коп. (а.с. 81).

Позивач звільнена з 02.01.2018 року, а тому станом на 16 травня 2018 року стягненню підлягає 42818,23 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2819,20 грн. судового збору, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання даного позову.

Керуючись ст.12,13,81,141,263-265,274 ЦПК України, на підставі постанови КМУ № 100 від 8.02.1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992. за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.32, 36, 40, 235 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати незаконним Наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області №414-К ВІД 19 грудня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1П.».

Визнати незаконним Наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області №489-к ВІД 29 грудня 2017 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1П.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 03 січня 2018 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 42818 (сорок дві тисячі вісімсот вісімнадцять) грн.23 коп.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області () на користь держави судовий збір в сумі 2819,20 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку за один місяць підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області.

Суддя Ю. І. Драч

Повний текст рішення складено 29.05.2018.