Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 488/5989/13-ц

провадження № 61-4026 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач-товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні інціативи»,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, неповнолітні: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
третя особа-Виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва у складі судді Селіщевої Л. І. від 25 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Бондаренко Т. З., Буренкової К. О., Крамаренко Т. В., від 08 червня 2016 року.

Встановив:

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банком» та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний борг № 1457-04/07, відповідно до якого, відповідач отримав кредит у сумі 35 000,00 доларів США на умовах сплати 13 % річних за користування кредитними коштами строком до 8 листопада 2027 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 12 листопада 2007 року, між банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності. 17 грудня 2012 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив право вимоги за кредитним договором №1457-04/07 від 12 листопада 2007 року позивачеві по даній справі - ТОВ «Кредитні ініціативи».

В зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань відповідачу ОСОБА_6 станом на 17 вересня 2013 року нараховано заборгованість на загальну суму 332 214,01 грн, яка складається з: 265 214,77 грн простроченої заборгованості за кредитом; 59 600,52 грн заборгованості за відсотками; 7 398,72 грн пені.

Посилаючись на вказане, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення зазначеної кредитної заборгованості та виселити відповідачів із вказаного житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року позов задоволено; звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та є власністю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К. Є. 12 листопада 2007 року шляхом проведення публічних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» (далі - ЗУ «Про виконавче провадження»), із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна. Вирішено, що із коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки необхідно задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 за кредитним договором від 12 листопада 2007 року № 1457-04/07, яка станом на 17 вересня 2013 року складає 332 214,01 грн, із яких: 265 214,77 грн прострочена заборгованість за кредитом; 59 600,52 грн заборгованість за відсотками; 7 398,72 грн пеня; виселено без надання іншого житла ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2016 року заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року змінено шляхом доповнення його резолютивної частини вказівкою, що дане рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку переданого в іпотеку відстрочується на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. В іншій частині вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з іпотечного житла, проте оскільки судами установлено, що відповідачі проживають в іпотечному житлі, придбаного в рахунок кредиту в іноземній валюті, іншого жита не мають, тому апеляційний суд дійшов висновку про доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції щодо відстрочення виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, просять скасувати заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про відмову в позові.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони не скористалися правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із статтями 526, 527, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання повинні виконуватися належним чином та належними сторонами, в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог статті 589 ЦК України та частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до статті 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені статтями 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки, пеню та штрафи у розмірах, передбачених умовами договору.

Згідно із частиною 1 статті 1049 та частиною 1 статті 1050 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою частиною 1 статті 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Згідно з частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно із частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»та сатті 109 Житлового кодексу Українизвернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

В той же час, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на предмет іпотеки, яким є житло, придбане споживачем за кредитом, наданим Банком в іноземній валюті і використовується останнім, як місце постійного проживання, та іншого житла на праві власності немає.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Такий правийвисновок викладенийВерховним Судом України у постановах від 27 травня 2015 року (справа №6-57цс15, № 6-58цс15), від 01 липня 2015 року (справа № 6-345цс 15, № 781цс15) від 30 вересня 2015 року (справа №6-1825цс15).

Судами встановлено, 12 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк» та ОСОБА_6 укладео договір про іпотечний борг № 1457-04/07, відповідно до якого, відповідач отримав кредит у сумі 35 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13%, та з кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 8 листопада 2027 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 12 листопада 2007 року, між банком та ОСОБА_6 цього ж дня укладено Іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив право вимоги за кредитним договором №1457-04/07 від 12 листопада 2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи», який є позивачем у справі.

Станом на 17 вересня 2013 року відповідач має перед банком заборгованість за кредитом у сумі 332 214,01 грн.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з іпотечного житла. Крім того, апеляційний суд з урахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відстрочив виконання судового рішення на період дії вказаного закону.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилаються на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та зазначають, що судами не визначено початкової ціни предмета іпотеки. Однак суди попередніх інстанцій належним чином оцінили наявні в матеріалах справи докази, та дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з іпотечного житла.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки у зобов'язання за кредитним договором має виконуватися належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 589, 611 Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик