Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 760/16072/15-ц

провадження № 61-26626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-відповідач-публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
відповідач-позивач-ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», на рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Волошиної В. М., Мазурик О. Ф., від 19 вересня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ІвановаСвітлана Миколаївна, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна. про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Встановив:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Іванова С. М., про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), яке 28 вересня 2009 року перетворено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 98 800,00 доларів США для придбання квартири, терміном погашення кредиту до 03 липня 2027 року під 13,5 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 липня 2007 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір, відповідно до якого банку передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Станом на 20 серпня 2015 року заборгованість позичальника перед банком складає 169 190,60 доларів США та 4 991 802,94 грн, що складається з: основного боргу у розмірі 97 126,40 доларів США, (еквівалентно за курсом НБУ 2 143 210,57 грн), відсотків за користування кредитом у розмірі 72 064,20 доларів США (1 590 183,05 грн) та пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитом, щомісячної комісії у розмірі 4 991 802,94 грн.

Таким чином, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2007 року у розмірі 169 190, 60 доларів США та 4 991 802, 94 грн звернути стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус КМНО Іванова С. М., про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що банк при укладенні кредитного договору порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками кредитів, а саме перед укладенням кредитного договору не надав у письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, не повідомив про покладення на нього валютних ризиків за договором, банк не мав банківської ліцензії на проведення валютних операцій та він не отримував кошти в іноземній валюті. Крім того, вважає, що договори підписані неповноважною особою, оскільки діяльність ТОВ «Банк «Фінанст та Кредит» на час укладення договорів була припинена.

З урахуванням уточнень, просив визнати недійсними кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки, які укладені 04 липня 2007 року з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; зобов'язати приватного нотаріуса КМНО Іванову C. М. скасувати заборону відчуження, накладену на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 04 липня 2007 року перед ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» в розмірі у розмірі 169 190,60 доларів США з яких: 89 233,62 доларів США - сума строкової заборгованості за основним боргом кредиту, що еквівалентно 1 969 046,91 грн; 7 892,78 доларів США - сума простроченої заборгованості за основним боргом кредиту, що еквівалентно 174 163,66 грн; 728,45 доларів США - сума строкової заборгованості за відсотками, що еквівалентно 16 074,12 грн, 71 335,75 доларів США - сума простроченої заборгованості за відсотками, що еквівалентно 1 574 108,93 грн; 991 802,94 грн - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту, відсоткам, звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 04 липня 2007 року на зазначену вище квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, оскільки позичальником не виконано умови кредитного договору та не повернуто банку заборгованість, тому позов підлягає задоволенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні зустрічногопозову суд виходив з того, що ОСОБА_4 не доведено своїх вимог належними та допустимими доказами, крім того, ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року в частині задоволення позову банку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову змінено та виключено із мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позовної давності. В решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову банку є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Виключаючи з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск строку позовної давності апеляційний суду виходив з того, що зустрічний позов є необґрунтованим, а тому строк позовної давності застосуванню не підлягає.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову банку.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у грудні 2017 року до Верховного Суду ОСОБА_4 просить у задоволенні касаційної скарги банку відмовити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами установлено, що 04 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір № 03-07-И/38, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 98 800,00 доларів США для придбання квартири зі сплатою 13,5 % річних, строком до 03 липня 2027 року.

У забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, цього дня між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є - квартира № АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4

04 липня 2017 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Станом на 20 серпня 2015 року у ОСОБА_4 перед банком виникла заборгованість, яка становить 169 190,60 доларів США та 4 991 802,94 грн пеня за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту, відсоткам.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», керуючись Законом України «Про іпотеку», просило у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банківською установою права власності на нього.

Установлено, що згідно з умовами договору іпотеки, укладеного між сторонами, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 11 Іпотечного договору).

Відповідно до пункту 11.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором, у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку відмову у задоволенні його позову, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Також зазначає, що судом не звернуто уваги на те, що умовами іпотечного договору передбачено право вибору іпотекотержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду, за виконавчим написом нотаріуса або самостійно за умовами договору. Банк скористався своїм правом вибору і звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову банку, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська