Справа № 158/2550/17
Провадження № 2/0158/27/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 серпня 2018 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області
в складі головуючого судді - Корецької В.В.
при секретарі - Грубі М.Є.
за участю позивача - ОСОБА_1
представника позивача - ОСОБА_2
представника відповідача - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та стягнення аліментів на утримання колишньої дружини, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася в суд до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини.
Заявлені вимоги мотивує тим, що 02.11.2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.11.2016 року.
Зазначає, що на теперішній час вона не працює, так як являється інвалідом ІІ групи, внаслідок загального захворювання і така інвалідність встановлена довічно. Вказує, що пенсію по інвалідності вона отримує фактично менше прожиткового мінімуму, інших джерел доходів не має, потребує постійного лікування, а її колишній чоловік ніякої матеріальної допомоги їй не надає, а тому просить стягнути з відповідача на її утримання аліменти в розмірі 1/4 частки від його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.10.2017 року по даній справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.
01.12.2017 року в порядку ст. 31 ЦПК України від позивача ОСОБА_1 до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої остання зазначає, що з квітня 2000 року вона з відповідачем по справі проживали спільно та вели спільне господарство. Фактично до 2014 року відповідач перебував на її утриманні, оскільки ніде не працював. Вказує, що спільно проживали до укладення шлюбу як чоловік та дружина, а тому просила збільшити позовні вимоги визнавши в судовому порядку факт спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 з квітня 2000 року до листопада 2015 року.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.01.2018 року відповідно до п. 9 розділу 13 ЦПК України у редакції від 03.10.2017 року дану справу прийнято до загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.
30.01.2018 року до Ківерцівського районного суду Волинської області від адвоката ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої відповідач є інвалідом ІІІ групи, на даний час не працює, пенсію по інвалідності не отримує. Зазначає, що позивачем у позовній заяві не зазначено з якого часу остання стала інвалідом. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні даного позову.
13.03.2018 року від позивача ОСОБА_1 до суду подано заяву про часткову зміну позовних вимог в порядку ст. 49 ЦПК України, відповідно до якої остання просить встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу 02.11.2015 року; стягнути з відповідача в її користь аліменти в розмірі 1/4 частки від його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом.
Разом з тим, до суду також подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, що відповідачем не заперечується факт їхнього спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу з 2000 року до 02.11.2015 року, а тому вважає даний факт доведеним. Окрім того вказує, що третя група інвалідності не надає відповідачу статусу непрацездатної особи, а тому повинен утримувати її як колишню дружину.
24.04.2018 року адвокатом ОСОБА_3, який діє в інтересах відповідача ОСОБА_4 до суду подано заперечення на відзив, відповідно до якого зазначає, що позов є безпідставним, у ньому невірно викладені позовні вимоги, які не можуть розглядатися в одному провадженні. Крім того відомості зазначені у позові є надуманими, які не можуть знайти свого відображення в ході судового розгляду справи, а тому просить відмовити у позові за його безпідставність.
Також, в ході підготовчого провадження від представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.05.2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, кожен зокрема, позовної заяву зі збільшеними позовними вимогами підтримали, просили її задоволити повністю.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити у звязку з їх безпідставністю.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні, призначеному 31.07.2018 року, його представника адвоката ОСОБА_3, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2015 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.11.2016 року /а.с.4/.
За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.
Отже, для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають.
Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 в якості свідка повідомила суду, що з відповідачем по справі ОСОБА_5 вона познайомилась 22.04.2000 року. В кінці весни на пропозицію відповідача вони стали проживати однією сімєю, як чоловік та жінка у м. Луцьку, по вул. Гастело-2. Пізніше, в кінці 2001 року вони разом переїхали жити в м. Ківерці, де й проживали однією сімєю до укладення шлюбу 02.11.2015 року, а потім до його розірвання 14.11.2016 року. Крім того, зазначила, що до укладення шлюбу вони придбали телевізор, холодильник, пральну машинку, пилосос, диван та кухонний гарнітур. Вказала, що з 2002 року отримує пенсію як інвалід ІІ групи.
На підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд не бере до уваги письмові пояснення зазначені у відзиві та запереченнях щодо не визнання відповідачем ОСОБА_4 позовної вимоги відносно проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без шлюбу у період з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу 02.11.2015 року, у звязку із тим, що дане твердження було спростовано самим відповідачем у судовому засіданні, оскільки ОСОБА_4 зазначив, що впродовж 2000 року до розірвання шлюбу проживав разом із позивачем ОСОБА_1, разом купували речі, користувалися його заробітною платою та пенсією позивача спільно. Окрім того, в судовому засіданні призначеному на 31.07.2018 року, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що проживаючи разом з ОСОБА_1 займався підготовкою документів для оформлення субсидії щодо комунальних платежів у будинку, в якому разом проживали. Також, відповідач вказав, що перебуваючи у зоні АТО він постійно надсилав грошові кошти для позивача ОСОБА_1, що свідчить про визнання останнім факту ведення з позивачем спільного господарства.
Виходячи з наведеного та встановлених у справі фактичних обставин, суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сімєю як чоловіка та дружини без шлюбу з квітня 2000 року по 02.11.2015 року, тобто по дату укладення шлюбу, оскільки саме у цей період вони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний побут, відповідно й витрати, а їх відносини були притаманні подружжю.
З врахуванням викладеного, суд знаходить достатньо підстав для встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без шлюбу у період з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу 02.11.2015 року, а тому дану позовну вимогу слід задовольнити.
Щодо стягнення аліментів з відповідача в користь позивача на утримання непрацездатної дружини, варто зазначити наступне.
За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.
Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.
З матеріалів справи вбачається, що розмір пенсії позивача ОСОБА_1 як інваліда ІІ групи довічно становить 1738,91 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.
Суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що дохід відповідача ОСОБА_4 становить більше 4000 грн. на місяць у звязку з чим він має матеріальну можливість сплачувати їй аліменти як колишній дружині-інваліду, оскільки остання отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.
З врахуванням вищевикладеного, та беручи до уваги те, що розмір пенсії позивача повністю забезпечує її прожитковий мінімум встановлений законом, суд приходить до висновку, що в даній позовній вимозі слід відмовити повністю.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 відповідно до п. 3, 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, тому з урахуванням положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 19, 263-265, 355 ЦПК України, 3, 21, 36, 75 СК України, ст. 55, 124 Конституції України, суд -
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та стягнення аліментів на утримання колишньої дружини задовольнити частково.
Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без шлюбу у період з квітня 2000 року до реєстрації шлюбу 02.11.2015 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Волинської області через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1, жителька м. Ківерці, вул. І. Франка, 25/2, Волинської області.

Представник позивача ОСОБА_2, адреса: м. Луцьк, вул. Л. Українки, 24-а/1, Волинської області.

Відповідач ОСОБА_4, місцезнаходження: м. Луцьк, просп. Перемоги, 7/40. Волинської області.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3, адреса: м. Луцьк, просп. Перемоги, 7/40. Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 21.08.2018 року