Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 128/1534/14-ц

провадження № 61-6561зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_4,

представник приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» - Гайдамащук Олександр Володимирович,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, про перегляд рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» (далі - ПрАТ «СК «Провідна»), ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 липня 2008 року на автодорозі Вінниця-Бар на повороті до с. Широка Гребля Вінницького району, автомобіль марки Volkswagen Golf 4 1.6, державний номерний знак НОМЕР_1, належний їй на праві приватної власності, отримав механічні пошкодження. Постановою Барського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2008 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2008 року, на ОСОБА_4 накладено штраф в розмірі 34 грн. Постановою старшого слідчого СУ УМВС України у Вінницькій області Потребчука О. О. від 17 травня 2013 року кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 лютого 2013 за №0000292, закрито за відсутністю у діях ОСОБА_4 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 11 лютого 2014 року, на її адресу надійшла відповідь ПАТ «СК «Провідна» про відмову у виплаті страхового відшкодування, датована 05 жовтня 2009 року, яка мотивована тим, що не встановлена ступінь вини водія ОСОБА_4 у скоєні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Висновком спеціаліста Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області від 15 серпня 2008 року №404 встановлено, що розмір матеріального збитку завданий ОСОБА_3, як власнику автомобіля VolkswagenGolf 4 1.6 державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді склав 51909,20 грн. Позивач просила стягнути з ПАТ «СК «Провідна» на її користь 25 500 грн у якості страхового відшкодування матеріальних збитків та стягнути з ОСОБА_4 26 409,20 грн матеріальної шкоди.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 3 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна»на користь ОСОБА_3 25 500 грн страхового відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 26 339,20 грн матеріальної шкоди та 510 грн франшизи. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року касаційні скарги ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року з передбачених пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 261 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав заявником надано постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, від 11 жовтня 2017 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

02 лютого 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Вінницького районного суду Вінницької області.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що відповідно до поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВВ/1717954 від 04 жовтня 2008 року відповідальність ОСОБА_4, застрахована ПрАТ «СК «Провідна». Забезпечений транспортний засіб KIA Carens, державний номерний знак НОМЕР_2.

17 липня 2008 року приблизно о 9 год. 20 хв. на автодорозі сполученням м. Вінниця - м. Могилів-Подільський, в районі перехрестя із другорядною дорогою, що веде в напрямку с. Широка Гребля Вінницького району сталося зіткнення автомобіля Volkswagen Golf 4 1.6державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, яка здійснювала маневр повороту ліворуч в напрямку с. Широка Гребля, з автомобілем KIA Carens, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який здійснюючи маневр обгону рухався в напрямку м. Могилів - Подільський. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України у Вінницькій області Потребчука О. О. від 17 травня 2013 року кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 лютого 2013 року за №0000292, закрито за відсутністю у діях ОСОБА_4 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Кримінальна справа була порушена 06 квітня 2008 року.

Постановою Барського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2008 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2008 року, ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні ДТП. На час розгляду цієї справи у апеляційному суді встановлено, що адміністративна справа відносно ОСОБА_4 була втрачена.

Під час розслідування кримінальної справи призначалась декілька судових авто-технічних експертиз, в тому числі додаткових.

Відповідно до висновку експерта від 23 грудня 2009 року № 297 (арк. кр. спр. 127а) у дорожній ситуації, що склалась, саме дії водія ОСОБА_4 знаходяться в причинному зв'язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

11 лютого 2014 року, на адресу позивача надійшла відповідь ПрАТ «СК «Провідна» про відмову у виплаті страхового відшкодування датована 05 жовтня 2009 року, яка мотивована тим, що не встановлена ступінь вини водія ОСОБА_4 у скоєні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, ПрАТ СК «Провідна» посилалось на те, що довідкою про дорожньо-транспортну пригоду ВВС Вінницького району УМВС Вінницької області МВС України №121/9 від 20 серпня 2008 року та постановою про відмову в порушенні кримінальної справи встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода настала внаслідок невиконання ОСОБА_3 вимог п.п. 10.1 Правил дорожнього руху, а також в наслідок невиконання водієм ОСОБА_4 вимог п. 14.2 Правил дорожнього руху України.

Висновком спеціаліста НДЕКЦ УМВС України у Вінницькій області від 15 серпня 2008 року №404 встановлено, що розмір матеріального збитку завданий ОСОБА_3 як власнику автомобіля VolkswagenGolf 4 1.6 державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску в результаті його пошкодження при ДТП складає 51909,20 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог та врахував, що строк позовної давності позивачу за зверненням свого порушеного права слід обраховувати від дня винесення постанови старшим слідчим СУ УМВС України Вінницької області від 17 травня 2013 року, якою кримінальне провадження у справі закрито.

Разом з тим, у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року, від 11 листопада 2015 року, Верховний Суд України міститься висновок про те, що день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано майнової та моральної шкоди, є тим днем, коли позивач довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, і саме із цього часу в нього виникло право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень Закону № 1105-XIV,що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач звертався із заявою про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу (а. с. 39-43, 134-138).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що позивач дізналася про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП, ОСОБА_4.), 17 липня 2008 року, тобто в день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль, і їй завдано шкоди, обґрунтовано вважав, що саме із цього часу у ОСОБА_3 виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди, та враховуючи те, що до суду за захистом свого порушеного права позивач звернулася 02 квітня 2014 року - зі спливом позовної давності, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Апеляційний суд, з висновками якого погодився касаційний суд, безпідставно вважав, що строк позовної давності позивачу за зверненням свого порушеного права слід обраховувати від дня винесення постанови старшим слідчим СУ УМВС України Вінницької області від 17 травня 2013 року, якою кримінальне провадження у справі закрито, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом першим, четвертим статті 355, пунктом першим частини першої статті 360-3, частин першої, другої статті 360-4 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року скасувати, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 вересня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило