Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 490/210/16-ц

провадження № 61-16964ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика»,

представник відповідача - Курян Вікторія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені ПилипаОрлика» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, у складі судді Батченка О. В.,від 05 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Серебрякової Т. В., Темнікової В. І., від 24 травня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» (далі - ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, компенсації за невикористану відпустку, зміну дати звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 08 листопада 2013 року він обіймав посаду головного бухгалтера та старшого викладача у ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика». 15 жовтня 2015 року він подав заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін, на яку отримав письмову відмову від 04 листопада 2015 року. На думку позивача, у разі відсутності згоди відповідача на його звільнення за домовленістю сторін відповідач повинен був не пізніше 29 жовтня 2015 року звільнити його за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, здійснити з ним повний розрахунок та видати трудову книжку, але цього не зробив. Після отримання позивачем 30 листопада 2015 року трудової книжки з'ясовано, що запис про звільнення позивача з роботи за власним бажанням здійснений 29 жовтня 2016 року, тоді як позивач ще у листопаді 2015 року вимагав повернення трудової книжки та здійснення належних виплат.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану частину відпустки у розмірі 8 035,62 грн, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 2 946, 77 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 946,77 грн та 6 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня

2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з

ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 145,88 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки у розмірі 22 658,56 грн та 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що у день звільнення з позивачем не проведено повний розрахунок по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за жовтень 2015 року, а також не сплачено компенсацію за невикористану відпустку. Встановивши середньоденний розмір заробітної плати позивача, суд стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судового рішення. Судом першої інстанції встановлено, що факт невиплати з вини роботодавця належних позивачу сум при звільненні призвів до моральних страждань, відшкодування за які суд оцінив у розмірі 500 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір компенсації за невикористану відпустку до 1 424,78 грн. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції наступним: суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки визначені без утримання податку та обов'язкових платежів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що сума компенсації за невикористану відпустку підлягає зменшенню, оскільки кількість днів невикористаної відпустки позивача дорівнює 14 календарних, враховуючи додаткову відпустку кількістю 7 календарних днів, яка передбачена колективним договором. Суд першої інстанції, стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, а також компенсацію за невикористану відпустку не вказав, що стягнуті суми визначені без утримання податку та обов'язкових платежів. В іншій частині позовних вимог апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» просить скасувати оскаржені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, визначивши, що позивач мав право на додаткову відпустку, передбачену колективним договором, не звернули увагу на те, що зазначена додаткова відпустка надається працівниками за ненормований робочий час, проте позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він працював понаднормовано. Судами порушено строки розгляду справи. Суддя апеляційного суду Темнікова В. І. не заявила самовідвід, враховуючи те, що її чоловік та позивач мають дружні стосунки, а отже зазначені обставини викликають сумніви в об'єктивності та неупередженості судді. Вина відповідача у тому, що розрахунок здійснений з позивачем не у день звільнення відсутня.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ПВНЗ «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

07 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що на підставі наказу № 92 К

від 08 листопада 2013 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду головного бухгалтера приватного навчального закладу Міжнародного класичного університету «Україна-Південь».

Згідно протоколу загальних зборів засновників приватного навчального закладу Міжнародний класичний університет «Україна-Південь»

від 25 жовтня 2014 року № 5 його було перейменовано на ПВНЗ«Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика».

15 жовтня 2015 року позивачем на ім'я ректора університету було подано заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 15 жовтня 2015 року.

04 листопада 2015 року ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність згоди на його звільнення за згодою сторін (а. с. 12).

Наказом від 29 жовтня 2015 року № 35-К позивача було звільнено з займаної посади за відсутності згоди сторін за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 29 жовтня 2015 року (а. с. 58).

30 листопада 2015 року ОСОБА_2 особисто отримав трудову книжку.

Відповідно до платіжного доручення № 2348 від 04 грудня 2015 року з ОСОБА_2 здійснено розрахунок по заробітній платі шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача (а. с. 52).

Компенсація за невикористану відпустку у кількості 9 календарних днів у розмірі 890,85 грн була виплачена позивачу 04 грудня 2015 року разом із заробітною платою за жовтень 2015 року (а. с. 147, 159).

Заперечуючи проти позову, відповідач вважав, що повний розрахунок з позивачем по заробітній платі, у тому числі і компенсації за невикористану відпустку, було здійснено 04 грудня 2015 року.

Судами встановлено, що 06 вересня 2013 року на загальних зборах трудового колективу між адміністрацією та трудовим колективом Міжнародного класичного університету «Україна-Південь» було прийнято колективний довір на 2013-2014 роки, зареєстрований управлінням праці департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради № 72/13 від 27 вересня 2013 року (а. с. 172-191).

Відповідно до пункту 4.10 колективного договору адміністрація та уповноважений трудового колективу затверджують перелік кафедр, підрозділів та посад працівників Міжнародного класичного університету «Україна-Південь», які мають право на додаткові дні відпустки згідно з діючим законодавством України, у тому числі за роботу з ненормованим робочим днем - до 7 календарних днів (додаток № 1).

Згідно додатку №1 до колективного договору затверджено перелік посад співробітників Міжнародного класичного університету «Україна-Південь» з ненормованим робочим днем та кількість додаткових днів, які додаються до основної відпустки, в тому числі: ректор, проректори, керівники структурних підрозділів (відділів, відділень), помічник ректора -

7 календарних днів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 як керівник бухгалтерського відділу відповідно до додатку № 1 до колективного договору має право на додаткову відпустку у кількості 7 календарних днів щорічно, компенсація за яку не була сплачена відповідачем під час розрахунку при звільненні.

Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП Українипередбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положеннями частини першої статті 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступають передбачені статтею 117 КЗпП України наслідки.

Встановивши, що у день звільнення відповідач не виплатив позивачу усі суми, які належать йому від підприємства, не нарахував належну позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, право на яку він має відповідно до колективного договору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, стягнення з роботодавця компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності вини роботодавця у несвоєчасній виплаті належних позивачу сум при звільненні не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до статті 116 КЗпП України саме на роботодавця покладається обов'язок нарахувати й виплатити працівнику належні йому суми при звільненні. 04 грудня 2015 року відповідач здійснив часткову виплату належних позивачу при звільненні сум шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача, а тому твердження відповідача про те, що у день звільнення позивач не працював, що унеможливило здійснення з ним повного розрахунку при звільненні та перешкодило видачі трудової книжки, є необґрунтованими.

Посилання відповідача на необхідність застосування принципу співмірності при розрахунку суми середнього заробітку, який підлягає до стягнення, відхиляються судом, оскільки застосування цього принципу є правом суду. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню, суди врахували, що відповідач порушив строк проведення повного розрахунку з працівником, а також порушив строк видачі працівнику трудової книжки при звільненні.

Посилання касаційної скарги на те, що суддя Темнікова В. І. була зобов'язана заявити самовідвід є необґрунтованими. Обставин, які б могли викликати сумніви в об'єктивності та неупередженості судді, не підтверджені належними та допустимими доказами. Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 27 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), та не заявив відвід судді Темніковій В. І.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції у незміненій під час апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного вищого навчального закладу «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня

2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта