Провадження № 22-ц/772/1690/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2018 рокуСправа № 127/10017/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Кучевського П.В., Сала Т.Б.,
за участі секретаря судового засідання Богацької О.М., представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача Бурденюк Х.І., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року, ухвалене суддею Ан О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 01.03.2018 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла, на умовах строкового трудового договору. 28.03.2018 року між Міністерством оборони України в особі командира 179 навчального територіального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника Міцюка І.О. та позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового, сержантського та старшинського складу. Про факт вступу на військову службу за контрактом позивач повідомила командування військової частини НОМЕР_1 . Як наслідок 26.03.2018 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 71, яким ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вказує, що згідно положень ст. 119 КЗпП України за нею зберігається місце роботи, посада і середній заробіток у військовій частині НОМЕР_1 . Також вона зазначає, що оскільки з нею було укладено контракт про проходження військової служби в особливий період, на неї розповсюджуються гарантії ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» в частині збереження за позивачем на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, місця роботи (посади) і середнього заробітку у військовій частині НОМЕР_1 . Внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди яка полягає в тому, що остання була безпідставно позбавлена права на отримання заробітку. Позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є матір`ю одиначкою та будь-який заробіток для неї є суттєвим. А тому внаслідок незаконного звільнення вона змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім`ї, внаслідок чого постійно знаходилась у нервовій та психологічній напрузі. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд поновити ОСОБА_2 на посаді радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 . Крім того, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток з 26.03.2018 року до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду у розмірі 6000 гривень.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому відсутні підстави для поновлення ОСОБА_2 на роботі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що на момент укладання ОСОБА_2 контракту особливий період не діяв.
На апеляційну скаргу надійшов відзив тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , в якому посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач помилково вважає, що наявність лише особливого періоду в Україні на момент звільнення її з роботи є підставою для збереження місця роботи без встановлення інших умов для такої гарантії.
Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.
Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2018 року ОСОБА_2 уклала з військовою частиною НОМЕР_1 строковий трудовий договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 було прийнято на роботу у військову частину НОМЕР_1 на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла на термін - до моменту комплектування вакантної посади військовослужбовцем (на 50 а.с.).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 01.03.2018 року ОСОБА_2 01.03.2018 року прийнято на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла до моменту комплектування вакантної посади за строковим трудовим договором (на 49 а.с.).
23.03.2018 року ОСОБА_2 написала заяву про звільнення її відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу 26.03.2018 року (на 52 а.с.).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 71 від 26.03.2018 року ОСОБА_2 26.03.2018 року було звільнено з посади радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 , заробітна плата ОСОБА_2 яка працювала у військовій частині НОМЕР_1 з 01.03.2018 року по 26.03.2018 року склала 2747,25 грн (на 38 а.с.).
Також встановлено, що 28.03.2018 року між Міністерством оборони України в особі: начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки (на 9-11 а.с.). Заробітнра плата ОСОБА_2 на службі за контрактом в квітні 2018 року склала 6585.10грн.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 350/163/1/627/пс від 25.05.2018 року посада радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла є посадою військовослужбовця зі штатно-посадовою категорією «солдат». На дану посаду дозволяється тимчасовий прийом за строковим трудовим договором лише до моменту укомплектування посади військовослужбовцем, в такому разі працівник підлягає звільненню (на 51 а.с.).
Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийнято рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Враховуючи викладене доводи відповідача щодо відсутності на території України кризової ситуації є необґрунтованими.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то вона як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Крім того, встановлено, що позивач уклала контракт на проходження військової служби строком на три роки.

Як слідує зі змісту статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.

За наведених обставин законних підстав для звільнення позивача з роботи не було. У зв`язку з цим ОСОБА_2 підлягає поновленню на попередній роботі.

Відповідно до частин першої та 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року(з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки ОСОБА_2 поновлено на роботі, то судова колегія вважає за необхідне застосувати положення ст. 235 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 березня 2018 року по 22 серпня (день поновлення на роботі позивача), який становить 20 476,50 грн. (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів), виходячи з розрахунку 102 (робочих днів) х 200 грн 75 коп. (середньоденна заробітна плата).

Враховуючи викладене, колегія суддів бере до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що на час укладання контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною 4 ст. 119 КЗпП України. Зазначена позиція викладена і в постанові Верховного суду від 20 червня 2018 року №61-844св17.
Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак ОСОБА_2 не надала суду жодних доказів про моральні чи фізичні страждання, завдані внаслідок її звільнення з роботи, а її посилання на те, що внаслідок звільнення перебувала у постійній напрузі та докладала додаткових зусиль для організації свого життя не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено в судовому засіданні звільнена вона була у зв`язку з укладанням контракту про проходження військової служби. На новому місці вона отримувала заробітну плату, яка була більшою у порівнянні з заробітної платою за попереднім місцем роботи, тому підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000 грн. немає.
За таких обставинрішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , на роботі на посаді радіотелеграфіста відділення приймальних пристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 з 27 березня 2018 року.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 березня 2018 року по 22 серпня 2018 року включно у сумі 20 476,50 грн. (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь держави 1356,74 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 серпня 2018 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський
Судді: П.В. Кучевський
Т.Б. Сало