Справа №639/7440/17
Провадження №2-о/639/16/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Кричевської В.М.,

заявника - ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України у період часу з 24.08.1991 року по теперішній час.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він народився 06.09.1952 році в м. Батумі (ОСОБА_4), де постійно мешкав з батьками до 15.07.1991 року.

20.07.1991 року ОСОБА_5 переїхав на постійне проживання на територію України. Спочатку він прожив в м. Києві у Дарницькому районі, у орендованій квартирі, а в 1993 році переїхав до м. Харкова, де проживає і по теперішній час. В м. Харкові він постійно проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, де спочатку орендував кімнату у ОСОБА_6, а згодом став з нею проживати однією сімєю як чоловік і дружина.

Паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року заявник втратив, а інший оформити не зміг. З цього приводу він звертався до чергової частини МВМ-2 Жовтневого РВ ХМУ в Харківській області з заявою про прийняття заходів до розшуку паспорта, втрату якого виявив у жовтні 1999 року.

Також ОСОБА_1 зазначає, що в м. Харкові він має місце роботи, двічі був засуджений.

На теперішній час заявник не має громадянства України, однак бажає його оформити, оскільки 26 років постійно проживає в Україні та має намір проживати на її території і в подальшому.

Встановлення факту постійного проживання на території України з 15.07.1991 року заявнику необхідно для відновлення документів, на підставі яких в подальшому зможе отримати паспорт громадянина України сучасного зразка.

15.01.2018 року ОСОБА_1 подана заява про допит в судовому засіданні свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яка ухвалою суду від 15.01.2018 року задоволена.

Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру від 13.12.2017 року, в судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити з підстав, які викладені у рішенні вище.

Представник зацікавленої особиГоловного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 11.01.2018 року, проти задоволення заяви ОСОБА_1 заперечувала.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення ( частина 2 ст. 315 ЦПК України).

Отже, заявником обрано належний спосіб захисту, оскільки предметом вимог було не отримання громадянства, а встановлення юридичного факту, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 народився 06 вересня 1952 році м. Батумі, ОСОБА_4. ( а.с. 6-7)

Заявник зазначає, що у липні 1991 року він переїхав на постійне місце проживання до України.

Згідно довідки Консульства ОСОБА_4 від 09.06.2017 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за представленими та здобутими документами не вважається громадянином ОСОБА_4.

З довідки Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 17.08.2016 року №03/2-15/29 вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, з питання придбання громадянства України до ГУ ДМС України в Харківській області не звертався. ( а.с. 10)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він є уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, з заявником ОСОБА_1 знайом з дитинства. У 1983 році він переїхав на постійне проживання до м. Харкова, є громадянином України. В літку 1991 року він приїхав до м. Батумі, де зустрів ОСОБА_1, який поскаржився на своє життя, та виявив бажання переїхати до України на постійне проживання. В липні 1991 року він разом з ОСОБА_1 прилетів до м. Києва, де останній залишився проживати та працювати, а він повернувся до м. Харкова. В м. Києві заявник проживав на орендованій квартирі по вул. Чачарвадзе, працював майстром з пошиву взуття. У 1993 році ОСОБА_1 переїхав на постійне проживання до м. Харкова, де посилився по вул. Сущенська в квартирі ОСОБА_10, в якій проживає по теперішній час.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що в 1993 році до неї прийшов ОСОБА_12 і попросив поселити до неї свого товариша з дитинства ОСОБА_1, вона погодилась. З того часу та по тепер ОСОБА_1 постійно проживає разом з нею за однією адресою. Коли він засилявся, то вона бачила його паспорт громадянина СРСР, який він згодом втратив.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_13 пояснили суду, що з того часу як ОСОБА_1 поселився до ОСОБА_10, він постійно там проживає, нікуди не виїжджає.

Факт проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 підтверджується актом за №375 від 05.12.2017 року, який складений сусідами та затверджений майстром ділянки №3 приватного сектору Новобаварського району м. Харкова. ( а.с. 12)

Окрім того НПМУ ХНМУ заведена медична картка амбулаторного хворого № 9025, з якої вбачається що ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, б. 79, кв.3 з 2013 року проходив там обстеження та лікування. ( а.с. 16-17, 18, 19)

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Заявник ОСОБА_1 зазначив, що встановлення факту його постійного проживання на території України, а саме з 1991 року, йому необхідно для відновлення документів, на підставі яких в подальшому зможе отримати паспорт громадянина України сучасного зразка.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався заявник та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про обґрунтованість заявлених вимог, а тому заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 258, 265, 293, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України»,Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, суд

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, станом на 24.08.1991 року і по теперішній час, на території України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.05.2018 року.

Найменування сторін:

Заявник: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, , розташоване за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 24.

Суддя В.В. Труханович