ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1527/18 Справа № 199/8754/17 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року , -

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтовується тим, що він є сином ОСОБА_4, після смерті якої залишився заповіт, яким все своє майно спадкодавець залишила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Утім, позивач має право на обов'язкову частку, тому що є непрацездатним сином спадкодавця. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач наприкінці травня 2017 року звернувся до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, де на особистому прийомі у нотаріуса дізнався, що вже заведено спадкову справу і що є заповіт на ім'я іншого сина та племінника, а позивач має право на обов'язкову частку, але у нього відсутнє свідоцтво про народження. Після цієї консультації, позивач звернувся до органів Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану для отримання повторного свідоцтва про народження. Оскільки позивач народився у Російській Федерації, то було зроблено запит для отримання свідоцтва про народження. 30 листопада 2017 року позивачу зателефонували з органу РАГСу проте, що свідоцтво про його народження отримано, після чого він отримав документ і звернувся до нотаріальної контори, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із пропуском строку звернення до нотаріальної контори. За таких обставин, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду і просив встановити йому додатковий строк у 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро (а.с.2-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовлено (а.с.117-119).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.122-125).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 04 травня 2017 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №855.

За життя, 26 січня 2013 року, ОСОБА_4 у письмовій нотаріальній формі було оформлено заповіт на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відповідачі прийняли спадщину шляхом вчасного звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори, а також, на час смерті спадкодавця, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за однією адресою із спадкодавцем. Зазначене підтверджується копією відповідної спадкової справи №561/2017, що заведена Четвертою Дніпровською державною нотаріальною конторою.

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого адміністрацією Ливенського сільського поселення муніципального району «Красногвардійський район» Білгородської області Російської Федерації 08 листопада 2017 року, актовий запис №14.

Постановою державного нотаріуса Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. від 07 грудня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з тим, що строк, встановлений для прийняття спадщини, пропущений та відсутня реєстрація проживання разом із спадкодавцем за однією адресою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач пропустив вказаний строк не з поважних причин.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, ст. 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом ст. 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 26 вересня 2012 року, прийнятому у справі № 6-85цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (ч.3 ст. 1272 ЦК України) у подібних правовідносинах, зробив правовий висновок про те, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Як вбачається із матеріалів справи, що на підтвердження поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини позивачем зазначено про консультацію нотаріуса щодо неможливості прийняти заяву без свідоцтва про народження та надано медичні документи.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1, останній перебуває на обліку у лікаря-невропатолога, звертався за медичною допомогою, зокрема 27 квітня 2017 року, 14 липня 2017 року, 10 жовтня 2017 року, отримував амбулаторне лікування.

Суд 1 інстанції зазначені позивачем причини поважними не визнав.

Колегія суддів погодується із висновком суду 1 інстанції, що зазначену довідку не можливо прийняти до уваги, як доказ поважності причини пропуску строку на прийняття спадщини, оскільки остання не підтверджує об'єктивність, непереборність, істотність труднощів для спадкоємця на вчинення дій з подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, відносно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 29.03.2018 року, та не приймає цей доказ на підтвердження поважності причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки зазначена медична виписка охоплю період з 2005 по 2013 рік, а також перебування на санаторному лікуванні з 03 січня по 24 січня 2017 року, тобто період до відкриття спадщини.

Крім того, судом 1 інстанції вірно зазначено, що юридична необізнаність також не є поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Також колегія суддів погодується із висновком суду 1 інстанції, що посилання позивача, як на поважність причин пропуску строку, на невірну консультацію нотаріуса та відсутність свідоцтва про його народження, не можливо прийняти до уваги, виходячи з наступного.

В судовому засіданні в якості свідка судом 1 інстанції було допитано нотаріуса Четвертої Дніпровської нотаріальної контори Шугаєву Н.С., яка пояснила, що відсутність свідоцтва про народження не є перешкодою для подачі заяви про прийняття спадщини. Крім того, наприкінці травня 2017 року позивач не міг звернутися до неї, як до нотаріуса, і дізнатися про наявність відкритої спадкової справи та іншого заповіту, оскільки відповідно до матеріалів спадкової справи її відкрито 27 червня 2017 року у зв'язку із зверненням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вперше ОСОБА_1 звернувся до неї, як нотаріуса, 07 грудня 2017 року.

Тобто, неправильна консультація нотаріуса, на що посилається позивач та його представник, не є поважною причиною, пов'язаною з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на подачу заяви про прийняття спадщини. Крім того, доказів такої консультації, окрім показів свідка ОСОБА_6, яка є цивільною дружиною позивача, суду надано не було, як і не надано доказів неможливості подачі заяви про прийняття спадщини через пошту або іншого нотаріуса.

Також, чинне законодавство не пов'язує подачу заяви про прийняття спадщини з наявністю або відсутністю будь-якого документу, а саме свідоцтва про народження, на що посилається позивач.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вбачається, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки зазначені позивачем обставини для визначення додаткового строку для прийняття спадщини не є об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень ст. 1272 ЦК.

Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: