Номер провадження: 22-ц/785/985/18
Номер справи місцевого суду: 522/7100/13-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради, КП «Ланжерон», за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.10.2017 року, ухваленого суддею Домусчі Л.В.,

встановив:

18.06.2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, уточнивши який просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення: камяний павільйон №1, пляж Ланжерон, площею 5,8 кв.м. та камяний павільйон №2, пляж Ланжерон, площею 5,8 кв.м., які розташовані у «двох куль» біля сходів на пляжі «Ланжерон»; на верхній камяний кафе-бар «Олександрівський», розташований біля сходів на пляж «Ланжерон» за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон», 69, заг.пл. 37,5 кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15 кв.м. В останніх судових засіданнях ОСОБА_2 усно уточнила адреси та площі павільйонів та просила визнати за нею право власності: на камяний павільйон №1, пляж Ланжерон, 65 площею 4,1 кв.м. та камяний павільйон №2 , пляж Ланжерон, 67 площею 4,1 кв.м., які розташовані у «двох куль» біля сходів на пляжі «Ланжерон».

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 10.06.1992 року між нею та дирекцією обєднання № 4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси був укладений Договір купівлі-продажу трьох нежитлових приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, парк ім ОСОБА_5, пляж «Ланжерон», з яких 2 обєкти на території КП «Ланжерон» і 1 обєкт - на території парку ім. Т.Г. Шевченка. Адреси обєктам були присвоєні пізніше. На підставі договору та довідки про повний розрахунок позивачем за обєкти, сторонами було підписано акт прийому-передачі вказаного майна. Договір купівлі-продажу є дійсним, сторонами не оскаржувався. З часу придбання торгових обєктів, з 1992 року по 1998 рік, позивач працювала в них, підтримувала їх в належному стані, сплачувала податок на землю, ніяких зауважень з боку органів місцевого самоврядування чи контролюючих органів не було. Позивачем18.05.1998 року були виготовлені проекти реконструкції обєктів, отримані певні узгодження, а 18.06.1998 року отримані технічні паспорти. Рішенням міжвідомчої комісії виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів №35 від 16.01.1999 року дозволено МПП «Діва», директором та засновником якого тоді була ОСОБА_2, установку павільйону на пляжі «Ланжерон». Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації ОСОБА_3 міської ради від 04.03.1999 року затверджено дане рішення міжвідомчої комісії про дозвіл МҐЇП «Діва» реконструкції двох павільйонів на території парка ім. Шевченка (пляж «Ланжерон») та установку нового («Мальборо - морозиво»). Після закінчення будівельно-ремонтних робіт, 14.06.1999 року державною технічною комісією на три торгові обєкти видано Акти про готовність закінчених будівництвом обєктів до експлуатації.

Проте у 2003 році КП «Ланжерон» звернулось до КП «ОМБТІ та РОН» щодо виготовлення технічних паспортів та проведення експертної оцінки вищевказаних обєктів, та які з 01.05.2003 року передано на баланс комунального підприємства та здавалась в оренду іншим особам. У 2003 році спірними обєктами заволоділи інші особи і з тих пір вона не має до них доступу та можливості користування ними. З приводу повернення даних обєктів в її користування позивач неодноразово зверталась до відповідачів, безпосередньо до орендарів, однак їй відмовляли з посилання на те, що право власності не було зареєстровано належним чином за нею. Передання на баланс КП «Ланжерон» спірних обєктів, позбавило її права державної реєстрації власності за нею в установленому законом порядку.

ОСОБА_2 зазначала, що не мала можливості оформити в установленому законом порядку державну реєстрацію спірних обєктів нерухомості у звязку з тим, що її власність була у володінні інших осіб.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05.10.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні допустив багато помилок та розбіжностей, які впивають на вирішення справи, багато тверджень, які суперечать один одному чи не відповідають дійсності, а саме: дійшов помилкових висновків, що вона працювала в спірних торгових обєктах з 1992 року по 1998 рік, оскільки це спростовується в самому рішенні при викладенні обставин. Крім того, районний суд, зазначаючи що ОСОБА_2 набувала право власності на три нежитлові обєкти нерухомості, згідно договору купівлі - продажу, потім спростовує це твердження, тоді як саме судом встановлено, що право власності набуто, оскільки ст. 128 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання договору, встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі. Також ОСОБА_2 вважає помилковими висновки суду, що придбані приміщення були передані до статутного фонду, створеного нею МПП «Діва» на підставі наказу від 30.09.1992 року, оскільки приміщення передані були в статутний фонд зазначеного підприємства лише в 2007 року. Також зазначає, що твердження суду, що ОСОБА_2 користувалась обєктами до 2003 року, а потім захворіла та декілька років не користувалась ними спростовуються документам, які знаходяться в матеріалах справи, згідно яких з 2003 року обєкти були захоплені. Крім того не підтверджені належними доказами висновки суду що з 2001 року по 2003 рік кіоски не використовувалися та прийшли у занедбаний стан. Також предметом розгляду районного суду було нерухоме майно, яке не має відношення до справи та вимогам, викладеним в позовній заяві. Крім того ОСОБА_2 звертає увагу на те, що правомірність укладання у 2003 році КП «Центральний парк культури та відпочинку ім. Шевченка» договору з ОСОБА_4 на спірне майно, яке їй належить, не доведена в суді. Судом не враховано те, що не зважаючи на акти державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом обєктів до експлуатації, в яких зазначено, що вони є підставою для реєстрації у відповідних органах обєкта, зареєструвати спірні обєкти на підставі акту ОСОБА_2 так і не змогла, не зважаючи на багаторазові звернення з цього приводу в різні установи. ОСОБА_2В вказує, що заволодіння у 2003 році трьома спірними обєктами іншими особами та подальше безпідставне передання на баланс обєктів КП «Ланжерон», позбавило її права державної реєстрації власності в установленому законом порядку. Також звертає увагу суду на те, що кримінальне провадження за її заявою щодо шахрайського заволодіння, належного їй майна ОСОБА_4 досі триває. Також її позовна вимога стосується визнання права власності за нею на майно а не реєстрації даного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що 10.06.1992 року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв.м., в тому числі двох кам'яних приміщень-павільйонів загальною площею 11,6 кв.м., розташованих біля «двох шарів» на пляжі «Ланжерон», в парку ім. Т.Г. Шевченко у м. Одесі, та одного павільйону з терасою загальною площею 37,5 кв.м., розташованого біля сходів, що ведуть на пляж «Ланжерон» в парку ім.. ОСОБА_5 у м. Одесі.(т.1, а.с.9-11).

На виконання цього договору ОСОБА_2 сплатила на користь продавця грошову суму у розмірі 14 964,34 руб., що підтверджується Актом прийому-передачі, довідкою (т.1, а.с.13), довідкою для заключення договору купівлі-продажі від 05.06.1992 року (т.1, а.с.14), і вищевказані об'єкти були передані для здійснення торгівлі позивачу, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна (т.1, а.с. 12).

Відповідно до Акту приймання-передачі, який є додатком до договору купівлі-продажу від 10.06.1992 року, обєднання №4 тресту громадського харчування Жовтневого району м.Одеси передало, а ОСОБА_2 прийняла майно: павільйони, розташовані на пляжі «Ланжерон» - 2 одиниці, павільйон, розташований у парку ім. Шевченка - 1 одиниця (т.1, а.с.12).

Відповідно довідки обєднання № 4 Треста громадського харчування Жовтневого району м. Одеси від 05.06.1992 року, яка була надана для укладення договору купівлі - продажу, на балансі підприємства знаходяться три приміщення під торгівлю (павільйони) та фундамент капітального будівництва тераси, загальною площею 45,5 кв.м. Приміщення під торгівлю, знаходяться за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон», біля двох шарів, два камяні павільйони, загальною площею 11,6 кв.м. та один павільйон, розташований в парку ОСОБА_5, перед узвозом, біля сходів, які ведуть на пляж «Ланжерон», площа павільйону з терасою 37,5 кв.м (т.1, а.с. 14).

На час укладання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна діяли ст..86, 128, 132 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) та Закон України «Про власність».

Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяв на момент його укладення, передбачалось обовязкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу лише житлових будинків.

Таким чином ОСОБА_2 набула право власності на вказані три нежитлові обєкти нерухомості.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦКУ, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 128 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент укладання договору купівлі-продажу від 12.10.1998 року №1, встановлено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 12 Закону України «Про власність» (який набув чинності з 15.04.1991 року та діяв до 20.06.2007 року), який був чинним на час спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Аналогічні положення містить ч.1 ст.334 ЦК України, якою визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також судом встановлено, що придбані за вищевказаним договором приміщення були передані ОСОБА_2 до статутного фонду створеного нею МПП «Діва» на підставі наказу від 30.09.1992 року № 1.

29.01.1998 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_3 міської ради було видано на МПП «Діва» припис на торговий павільйон «Мальборо», розташований на пляжі «Ланжерон», про те що його стан є незадовільним та потребує реконструкції (т.1, а.с.15).

Був розроблений ескізний проект реконструкції павільйонів на пляжі Ланжерон в парку ОСОБА_5, де з пояснювальної записки вбачається, що павільйон розміщується в парку ОСОБА_5 у головних сходах, які ведуть на пляж Ланжерон,на ділянці у вигляді камяної тераси площею 37,5 кв.м. та яка звисає над схилом над морем. На той час на цій терасі знаходиться металевий павільйон типу «батискаф» та передбачається реконструкція разом з павільйоном (т.1, а.с.16,18-24).

Рішенням міжвідомчої комісії виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів № 35 від 16.01.1999 року дозволена установка павільйону, згідно проектної документації на території парку ім. Т.Г. Шевченка («Мальборо-морозиво») та на пляжі «Ланжерон» (т.1, а.с. 25).

Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації виконкому ОСОБА_3 міської ради №194 від 04.03.1999 року було надано дозвіл МПП «Діва», засновником якого була також позивачка, на реконструкцію цих обєктів , і яким затвердженні ескізні проекти та дозволено МПП «Діва» реконструкцію двох павільйонів на території парка ім. Т.Г. Шевченка (пляж «Ланжерон») та установку нового («Мальборо-морозиво»), згідно наданим проектам і узгоджених документів (т.1, а.с.26). Також п.5 даного розпорядження зазначено, що після завершення ремонтно-будівельних робіт оформити їх актами, які надати на розгляд міжвідомчій комісії та затвердження Жовтневою райадміністрацією, при наявності журналу виробництва робіт.

20.04.1999 року МПП «Діва» за №20 отримала в ІДАБК м. Одеси дозвіл на виконання будівельних робіт по реконструкції трьох павільйонів (т.1, а.с.28).

У подальшому, позивачкою було здійснено реконструкцію всіх цих об'єктів нерухомого майна, зазначених у вказаному договорі купівлі-продажу, з отриманням всіх відповідних узгоджень.

14.06.1999 року ОСОБА_2 було видано три акти державної-технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації (місце знаходження обєктів парк ОСОБА_5, пляж Ланжерон), а саме на: кам'яний Павільйон № 1, пл. 5,8 кв. м., що розташований на пляжі «Ланжерон» у м. Одесі; кам'яний Павільйон № 2, пл. 5,8 кв. м., що розташований на пляжі «Ланжерон» у м.Одесі; камяний кафе-бар «Олександрійський», пляж «Ланжерон» - парк Т.Г. Шевченка, загальною площею 37,5 кв.м., в тому числі приміщення площею 15 кв.м. (т. 1, а.с. 34-36).

При цьому в Акті від 14.06.1999 року також зазначено (п.2) що вказаний акт може слугувати підставою для реєстрації у відповідних органах обєкта як колективної так і приватної власності юридичних і фізичних осіб.

З матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що позивач користувалась спірними обєктами нерухомості до 2003 року, а потім захворіла та декілька років не користувалась ними.

Однак, право власності на зазначені об'єкти у визначеному законом порядку не реєструвались ні за ОСОБА_2 як фізичною особою, ні за МПП «Діва» - юридичною особою.

Вищевказані обставини також були встановлені поясненнями позивача в судовому засіданні та постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2009 року, що набрало чинності (т.1,а.с.104-107) по справі за позовом МПП «Діва» до КП «Ланжерон», МПП «Мірт», ПП «Олімп», ОМР, СПД ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів оренди та визнання права власності.

Згідно листа директора КП «Ланжерон» №102 від 07.06.2006 року на адресу заступника відділу по контролю за орендою та приватизацією обєктів комунальної власності г-ну ОСОБА_7, дві нежитлові будівлі (кіоск «Морозиво-1» та кіоск «Морозиво-2») , розташовані на території пляжу «Ланжерон», та в період 1999-2001 роки КП «Ланжерон» укладались сезонні договору з МПП «Діва» на розміщення та експлуатацію торгових обєктів. При утворенні комунального підприємства вказані приміщення на баланс КП не передавалися. Однак на виконання рішення виконкому ОСОБА_3 міської ради №149 від 31.03.2000 року відповідно п.7 комунальним підприємствам узбережжя необхідно було провести інвентаризацію території та прийняти на баланс всі будівлі, розташовані на їх території та які не знаходяться на їх балансі. У звязку з тим, що на протязі двох років (з 2001 року по 2003 рік) кіоски не використовувались, прийшли у занедбаний стан, КП «Ланжерон» неодноразово зверталося до ОСОБА_2 про надання всіх правовстановлюючих документів на два камяних кіоски, розташованих на території пляжу «Ланжерон». Після чого КП «Ланжерон» звернулось до «ОМБТІ та РОН» з метою проведення інвентаризації території пляжу «Ланжерон», виготовлення технічних паспортів та проведення експертної оцінки вищевказаних обєктів з метою постановки їх на баланс комунального підприємства. В результаті інвентаризації були виготовлені технічні паспорти на два кіоски, проведена експерта оцінка та приміщення були взяти на баланс КП та відремонтовані (т.1, а.с. 45).

Тобто, на виконання рішення виконкому ОСОБА_3 міської ради №149 від 31.03.2000 року «Про реалізацію програм розвитку ОСОБА_3 узбережжя» в результаті інвентаризації були виготовлені технічні паспорти на два кіоски, проведена експерта оцінка та КП «Ланжерон» 01.05.2003 року було прийнято на свій баланс спірні нежитлові приміщення пл. 4,9 кв. м. кожне (інв. №92М та №93М).

15.10.2005 року вищевказані приміщення КП «Ланжерон» були передані в оренду ПМП «Мірт» шляхом укладення договорів від 15.10.2005 року №№ 46/05/Д, 47/05/Д, яке, в свою чергу, передало орендоване нерухоме майно в суборенду ПП «Олімп» шляхом укладення договорів від 02.04.2007 року №№ 1-02/04, 2-02/04.

Вищевикладені обставини підтверджуються також відповіддю виконкому ОСОБА_3 міської ради №38-Б-2855 від 03.07.2007 року на звернення позивачки ОСОБА_2

Постановою ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 22.01.2009 року, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2009 року (т.1, а.с. 104-107), МПП «Діва» було відмовлено в задоволенні позовних вимог до КП «Ланжерон», ПП «Олімп» та ПМП «Мірт» про визнання права власності на вищевказані приміщення, визнання недійсними договорів оренди та суборенди двох торгових об'єктів: кіоску «Морозиво» (інв. № 2М, загальна пл. 4,9 кв. м.), кіоску «Морозиво» (інв. № 93М, загальна пл. 4,9 кв. м.), розташованих на пляжі «Ланжерон» в м. Одесі, у звязку з тим, що а ні МПП «Діва», а ні ОСОБА_2 не набули у встановленому законом порядку право власності на спірні нежитлові приміщення, що спростовує доводи позивачки про набуття нею права власності на них.

З пояснень позивача в судовому засіданні судом встановлено, що вказані два нежитлові приміщення (кіоски) в останні декілька років ніким вже не експлуатуються та є опечатаними в рамках кримінального провадження. Крім того позивачем також 14.12.2016 року були виготовлені на них два технічні паспорти (т.3, а.с. 57-60), і ці два обєкти не мають ніякого відношення до інших обєктів, які були зареєстровані за ОСОБА_3 міською радою за адресами: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/4; нежитлова будівлю, загальною пл. 4,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/5 (павільйон №1 та №2).

Також з матеріалів справи вбачається, що 02.04.2008 року МПП «Діва» були виготовлені два технічні паспорти на нежитлові приміщення-кіоск б/н місцезнаходження пляж Ланжерон, загальною площею по 4.1 кв.м. і 4,2 кв.м. (т.1, а.с.46-49,50-51).

Згідно довідки КП Центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка від 28.05.2008 року та від 31.05.2011 року №47 зазначено, що камяний кафе-бар «Олександрівський» на балансі КП не значиться (т.1, а.с.199, 200).

Проте протягом усього часу, як з моменту купівлі-продажу, так і після їх реконструкції в 1999р. право власності на спірні обєкти у встановленому законом порядку ні за ким не зареєстровано.

Зазначене також підтверджується і відповіддю КП «ОМБТІта РОН» від 15.12.2011 року про те, що станом на 15.12 2011 року за адресою: м. Одеса , парк ім. Т.Г.Шевченка, пляж Ланжерон, 65,67,69 нерухоме майно не зареєстровано. Крім того доведено, що існує державна реєстрація на нерухоме майно за адресою: м. Одеса, пляж Ланжерон, 65 (за ТОВ «ГРАНЬ» на 862/1000 частин, заг. пл.178,8 кв.м. згідно свідоцтва про право власності від 12.04.2010 року та на 138/1000 частин по договору купівлі-продажу від 27.10.2010 року) (т.1, а.с.177-182).

ОСОБА_2 зверталась з заявами до правоохоронних органів щодо шахрайських дій з боку керівництва КП «Ланжерон» які призвели до незаконного захвату спірних приміщень, що підтверджується листом виконкому ОСОБА_3 міської ради від 07.05.2007 року №38-Б-2855 на імя прокурора Одеської області (т.3, а.с.118).

У звязку з вищевикладеними обставинами, ОСОБА_3 міською радою 10.07.2008 року було прийняте рішення №2906-V «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами внесеними рішенням ОСОБА_3 міської ради від 09.04.2009 року №4122-V «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку обєктів комунальної власності було внесено, в тому числі, нежитлову будівлю, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/4; нежитлову будівлю, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/5 (павільйон №1 та №2).

У подальшому, рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №985 від 21.08.2008 року було вирішено зареєструвати право власності за територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_3 міської ради на вищевказані павільйони та видати відповідні свідоцтва про право власності.

05.09.2008 року виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради були видані відповідні свідоцтва про право власності на спірні нежитлові будівлі, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста ОСОБА_7 в особі ОСОБА_3 міської ради (т.1, а. с. 246, 250).

Між ОСОБА_3 міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В.Інбер, 1/4 та 1/5 в м. Одесі від 20.11.2009 року (т.1, а.с.16), а згідно акту прийому-передачі від 27.11.2009 року вказані приміщення були передані ПП «Владелена» (т.1, а.с. 243-244, 247-248).

Також з заяви ОСОБА_2 від 07.04.2008 року на імя директора КП «Ланжерон» вбачається про запит щодо зняття з балансу двох камяних павільйонів (інв. №92-м, та №93-М), оскільки нею були надані копії документів щодо права власності.

Згідно відповіді КП Центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка від 15.12.2011 року на імя ОСОБА_2 №114 зазначено, що камяний кафе-бар «Олександрівський» на балансі КП не значиться, а в 2003 року ними був укладений договір з ОСОБА_4 на тверде покриття пл. 33,6 кв.м., на якому був розташований кафе-бар (т.1, а.с.198), в матеріалах справи наявна копі договору оренди від 05.09.2003 року на тверде покриття, загальною площею 33.6 кв.м. по вул. Маразліївська, 1 (т.1, а.с.203-210). Проте згідно відповіді від 29.02.2012 року №13 (т.1, а.с.197) зазначено про розірвання цього договору оренди з 01.03.2012 року.

Як вбачається з постанови ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 23.12.2008 року, яка залишена без змін постановою ВГСУ від 13.05.2009 року, (т.3, а.с.99-105) у позові МПП «Діва» до «Центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка, ОСОБА_3 міської ради, ФОП ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди від 05.09.2005 року, витребування у КП «Центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г.Шевченка в м.Одесі, кафе заг. пл. 37,5 кв.м., визнання права власності на камяне кафе бар «Олександрівський» на пляжі «Ланжерон» заг. пл. 37,5 кв.м. - відмовлено. При цьому з постанови ВГСУ від 13.05.2009 року вбачається, що посилання позивача на те, що спірний об'єкт після реконструкції було прийнято державною технічною комісією за актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації від 14.06.1999 року і що він володів спірним об'єктом, користувався та розпоряджався як власник, а СПД - ФО ОСОБА_4 у 2003-ому році захопив кафе-бар «Олександрівський» і користується чужим майном до цього часу, то як встановив суд апеляційної інстанції вони є безпідставними (т.3, а.с.95-98). Також судом встановлено, що відповідно до умов договору № 001/а-п-03 від 05.09.2005 року оренди споруди та іншого об'єкту нерухомості, укладеного між КП «Центральний парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка» та СПД ОСОБА_4, останньому передано в оренду тверде покриття (площа) площею 33,6 кв.м., що розташовано упритул до належного МПП «Діва» на праві власності кам'яного кафе-бару «Олександрівський».

У подальшому позивач оспорювала вказані свідоцтва та правочини в судовому порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2014 року в позові ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення ОСОБА_3 міської ради №2906-V від 10.07.2008 року «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами внесеними рішенням ОСОБА_3 міської ради від 09.04.2009 року №4122-V «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році» в частині включення до переліку обєктів комунальної власності нежитлової будівлі, загальною пл. 4,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/4; нежитлової будівлі, загальною пл. 4,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. В.Інбер, 1/5; рішення Виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №985 від 21.08.2008 року в частині реєстрації права власності за територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_3 міської ради та видачі свідоцтв про право власності на вищевказані нежитлові будівлі; а також витребування від ПП «Владелена» вищевказані нежитлові будівлі-відмовлено.

Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 31.08.2016 року позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міської ради, ПП «Владелена», третя особа КП «Ланжерон» про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2014 року залишено без змін.

Крім того з витребуваних колегією суддів апеляційного суду Одеської області ухвалою від 31.08.2016 року, на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015 року, письмових доказів щодо користування спірною нерухомістю протягом 2000 - 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 фактично користувалася нею до 2002 року включно, потім, з її ж заяв вбачається, що спірною нерухомістю вона не користувалася у звязку з погіршенням стану здоровя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за виплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тому, аналізуючи вищевказану норму права, добросовісність набувача у даному випадку характеризує його суб'єктивне ставлення до обставин вибуття майна із володіння власника та правомірності його придбання.

Оскільки рішення ОСОБА_3 міської ради №2906-V від 10.07.2008 року та рішення Виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №985 від 21.08.2008 року, які стали підставою для укладення договору купівлі-продажу від 20.11.2009 року, є чинними, районний суд вважав, що ПП «Владелена» набуло право власності на вищевказане майно правомірно, проте враховуючи пояснення позивача в останніх судових засіданнях про те, що ці обєкти нерухомості не стосуються обєктів нерухомості на які вона просить визнати право власності, тобто є різні, суд не взяв до уваги обставини щодо їх державної реєстрації.

Згідно листа ОСОБА_3 дирекції поштамту-центрального звязку №1 від 07.04.2008 року №07-31/831 на імя позивача вбачається про можливість присвоєння нежитловій будівлі у парку ім. Т.Г.Шевченко поштової адреси: пляж Ланжерон, 69 (т.3, а.с.63), а листом за №04-31/832 від 07.04.2008 року - нежитлові будівлі-пляж Ланжерон, 65 та пляж Ланжерон, 67 (т.3, а.с.64). Зазначене також підтверджується і їх листом від 04.07.2017 року (т.3, а.с.181).

З відповіді Департаменту комунальної власності від 12.12.2011 року №01-03/117-Б встановлено, що у їх розпорядженні обєкт, розташований за адресою: м. Одеса парк ім. Т.Г.Шевченка, №69 є обєктом права комунальної власності територіальної громади міста ОСОБА_7 в особі ОСОБА_3 міської ради, та перебуває на балансі КП «Ланжерон» та передано КП «Ланжерон» в оренду терміном до 31.03.2015 року. Стосовно обєктів, розташованих за адресами м. Одеса, пляж Ланжерон, 65, 67 (кафе «Дельфін» та «Русалка») то вони також належали ОМР, але на даний час є проданими (т.2, а.с.24) .

Згідно відповіді юридичного департаменту ОСОБА_3 міської ради від 19.01.2012 року №75-5 вих. на звернення ОСОБА_2 від 27.12.2011 року щодо відмови у резервуванні адрес на обєкти нерухомості, розташовані в м. Одесі за адресами: парк Шевченка, 69; пляж Ланжерон, 65; пляж Ланжерон, 67, вбачається, що до її заяви не були надані свідоцтва про відповідність проектній документації вимогам будівельних норм і правил, акти державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації не затверджені Жовтневою районною адміністрацією, як це було визначено чинним законодавством на той момент та інше (т.3, а.с.192).

Згідно листа ОСОБА_3 дирекції поштамта-центрального звязку №1 від листопада 2012 року (т.3, а.с.61) вбачається, що договорів про надання послуг поштового звязку за адресами м. Одеса вул. Віри Інберг, 1/4 та 1/5 не зареєстровано та не знаходяться на обслуговуванні.

Також листом юридичного департаменту ОСОБА_3 міської ради від 16.08.2015 року та від 03.11.2015 року №1504-Б ОСОБА_2 повідомлено, що у звязку з перебуванням в ВССУ касаційної скарги ОСОБА_3 міської рад та ПП «Владлена» та зупинення дії судового рішення вирішення питання щодо надання послуг з Адресного реєстру міста ОСОБА_7 є неможливим (т.3, а.с.185,187).

Згідно відповіді КП «Право» від 29.09.2014 року №946 відомості про наявність в адресному реєстрі міста ОСОБА_7 адреси: вул. Віри Інберг, 1/4 та 1/5 відсутні (т.3, а.с.62).

Згідно відповіді юридичного департаменту ОСОБА_3 міської ради від 15.10.2014 року №3563 вих. на резервування адреси торговим павільйонам з метою подальшого оформлення правовстановлюючих документів зазначено, що відносини регулюються ст.181 ЦК України, ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і що не підлягають державній реєстрації речові права на малі архітектурні форми (ч.1 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Зазначена у звернені адреса споруда не відповідає ознакам для віднесення її до нерухомого майна, визначеним законодавством України, а відноситься до тимчасових споруд, на які відсутня технічна документація (т.3, а.с.189-191).

Згідно відповіді юридичного департаменту ОСОБА_3 міської ради від 19.01.2012 року №75-5 вих. на звернення ОСОБА_2 від 27.12.2011 року щодо відмови у резервуванні адрес на обєкти нерухомості, розташовані в м. Одесі за адресами: парк Шевченка, 69; пляж Ланжерон, 65; пляж Ланжерон, 67, вбачається, що до її заяви не були надані свідоцтва про відповідність проектній документації вимогам будівельних норм і правил, акти державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації не затверджені Жовтневою районною адміністрацією, як це було визначено чинним законодавством на той момент та інше (т.3, а.с.192).

Згідно відповіді КП «Право» від 18.12.2014 року №994 зазначено що в адресному реєстрі міста ОСОБА_7 05.12.2011 року зареєстровано наступні адреси на нежитлові будівлі: пляж Ланжерон, 65; пляж Ланжерон, 67; пляж Ланжерон, 69 за замовленням ОСОБА_2 Довідки про резервування втратили чинність у звязку з закінченням їх терміну дії (п.3.1.Положення про Адресний реєстр міста ОСОБА_7, затвердженого рішенням виконкому ОСОБА_3 міської ради 28.07.2009 року №809) (т.3, а.с.184).

Крім того листом юридичного департаменту ОСОБА_3 міської ради від 15.12.2015 року №1693-Б ОСОБА_2 про оформлення свідоцтв про право власності на обєкти нерухомості, повідомлено, що оформлення свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна до 01.01.2013 року здійснювалося на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5. Проте наказом Міністерства юстиції України 14.12.2012 року №1844/5 вищевказаний наказ визнаний таким, що втратив чинність 01.01.2013 року, повноваження органів місцевого самоврядування щодо видачі свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна припинилися (т.3, а.с.186).

Також судом встановлено, що між КП «Ланжерон» та ОСОБА_8 укладено договір 37/с від 01.01.2013 року про пайову участь в утриманні обєктів благоустрою, а саме: розміщений на пляжі «Ланжерон»: верхнє кафе «Душевна компанія», заг. пл. 12,9 кв.м. (т.2, а.с.47). Листом від 23.07.2013 року КП «Ланжерон» повідомило, що кафебар «Олександрівський» (нова назва верхнє кафе «Душевна компанія»), що знаходиться перед спуском біля сходів на пляж «Ланжерон» (адреса: парк ім.Т.Г.Шевченка - пляж «Ланжерон» №69) ніколи не перебував у них на обліку як основний засіб (т.2, а.с.46).

31.03.2005 року між ними укладався і договір №39/05/Д оренди нежитлового приміщення-нежиле приміщення кафе «Ланжерон» (інвентарний №84) строком до 31.03.2025 року, заг. пл.42,4 кв.м. під розміщення обєкту громадського харчування кафе «Душевна компанія» (т.2, а.с.168-171). Згідно копії технічного паспорту від 2002 року на це кафе (інв. №84) його основна площа 23,4 кв.м., підсобна-19,0 кв.м., та корисна площа-42,4 кв.м.(т.2, а.с.174-175), а згідно технічного паспорту від 20.07.2011 року (т.2, а.с.176-178) одноповерхове кафе «Ланжерон» має основну площу-42,4 кв.м. та складається з двох приміщень 23,4 та 19,0 кв.м.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_2 24.12.2013 року було внесено в ЄРДР відомості щодо кримінального правопорушення за ст.190 ч.1 КК України по факту того, що невстановлена особа ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів належними їй обєктами за адресою м. Одеса парк ім. Т.Г.Шевченка №69, пляж «Ланжерон» №65 (т.3, а.с.56), а також з заявами щодо незаконних дій з боку звенигородського О.В. на імя прокурора від 22.03.2017 року (т.3, а.с.119), на що прокуратура Одеської області надала відповідь 27.04.2017 року №04/2/2-6259-15 що у проваджені слідчого ГУ Національної поліції в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0013566 від 24.12.2013 року щодо заволодіння шляхом обману нежитловими приміщеннями, розташованими в парку ім.Т. ОСОБА_9 на пляжі Ланжерон, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України, вказано на необхідність якісного досудового розслідування і на теперішній час досудове розслідування триває (т.3, а.с.133). аналогічна відповідь була і від ГУ Національної поліції в Одеській області від 15.05.2017 року №4/3979.

Крім того суду також надано копії звернень ОСОБА_4 до прокурора Одеської області від 03.03.2017 року щодо безпідставних постійних нападків з боку ОСОБА_2В та притягнення її до відповідальності (т.3, а.с.108).

Підсумовуючи наведене суд вбачав, що позивач заявила позов про визнання права власності на три нежитлові приміщення, зазначивши, що вона їх купили згідно чинного на той час законодавства, яке тоді не потребувало держаної реєстрації та потім провела реконструкцію.

Суд першої інстанції погодився з тим, що на час придбання цих обєктів за договором купівлі-продажу не вимагалося їх обовязкової державної реєстрації.

У відповідності з письмовими запереченням ОСОБА_3 міської ради та наданими доказами вбачається, що два з цих обєктів нерухомості свого часу були взяті на баланс до КП «Ланжерон» та згодом на них оформлені свідоцтва про право власності за ОСОБА_3 міською радою, та які в подальшому були відчужені згідно договорів купівлі-продажу, тобто на законних підставах (ці факти встановлені судом), що підтверджується рішенням суду від 09.10.2014 року (т.3, а.с.24-30), яке має преюдиціальне значення для суду загальної юрисдикції. Проте з урахуванням заяви позивача ці обєкти не відносяться до предмету позову. При цьому суд також врахував, що відповідач (ОСОБА_3 міська рада) не визнає вимогу про визнання права власності на ці обєкти за позивачем, тому вважав, що спір існує.

Що ж стосується спірних обєктів за вказаними позивачкою в позові адресами, то суд прийняв до уваги посилання представника відповідача на те, що строк резервування цих адрес згідно чинного законодавства вже вичерпаний.

Що стосується вимог про визнання права власності на спірні обєкти, то судом встановлено що рішення про відведення земельної ділянки за вказаними адресами позивачу ОСОБА_3 міською радою не приймалось. Крім того, згідно актів про прийняття в експлуатацію передбачалося їх затвердження розпорядженням Жовтневою райадміністрацією та їх реєстрація згідно законодавства, проте зазначене позивач не здійснила, таке розпорядження відсутнє, і право власності на нього після реконструкції не було зареєстровано згідно діючого на той час законодавства.

Згідно з ст.8 Закону України «Про власність» (діючого на момент придбання а також на момент реконструкції), цим Законом встановлюються основні положення про власність в Україні. Відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами.

Отже, Закон України «Про власність» є спеціальним законом по відношенню до Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 від 09.06.1998 року «Про затвердження інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, та яка втратила чинність 06.08.2012 року.

Відповідно до п.1.4 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України.

Відповідно до п.1.8 державній реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Пункт 1.9. встановлює, що до об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами; б) вбудовані в житлові будинки нежитлові приміщення (як частини цих будинків); в) квартири багатоквартирних будинків.

Пунктом 1.11. передбачено, що відмова в державній реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна надається письмово на вимогу власника з викладенням причин, з яких неможливо здійснити державну реєстрацію об'єкта.

Відповідно до п. 4.1 вказаної Інструкції оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам - на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акту про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акту державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Згідно п.4.2, якщо виконавчий комітет органу місцевого самоврядування відмовить в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна, зацікавлена особа може для вирішення цього питання звернутися в суд або арбітражний суд.

Таким чином, вищевказаною Інструкцією встановлено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України та які було реконструйовано і прийнято в експлуатацію згідно акту.

Аналогічні положення містились і в Тимчасовому положенні про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, (який тратив чинність 01.01.2013 року) де передбачено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону, п. 1.2 Тимчасового положення).

Обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на територій України, що належить фізичним та юридичним особам. Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на, зокрема, будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо. Державна реєстрація проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об'єкт. Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник, інший правонабувач або уповноважена ним особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію. До заяви додаються правовстановлюючі документи.

Відповідно до п. 1.8 Тимчасового положення реєстр прав власності на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстровані права, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва, правовстановлюючі документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на об'єкт незавершеного будівництва.

Відомості про об'єкти нерухомого майна та права на них містяться в реєстраційних справах підприємств БТІ, які, серед іншого, містять дані про реєстраційний номер об'єкта, відомості про власника (власників), форму власності, вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності (п. п. 3.11, 6.1, 6.2, 6.3 Тимчасового положення).

Згідно з п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Таким чином, законодавством України передбачено особливий порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід'ємною частиною правовстановлюючого документу. Оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками) (п. п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.7, 2.1, 3.11, 8.1).

Цим Наказом Установлено, що до 01.01.2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Пунктом 8.1 цього Положення передбачено, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: а) органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Стаття 18 Закону України від 16.11.1992 року №2780-ХІІ «Про основи містобудування» передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Закон від 01.07.2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (із змінами і доповненнями) (надалі - Закон №1952) визначає державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (ст. 2 Закону №1952). Згідно з п. 5 розд. V «Прикінцеві положення» Закону №1952 до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводилася комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (діє з 29.07.2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 року №6-54цс12).

Ч.3.ст.3 вищенаведеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону (ч.4 ст.3).

Згідно з частинами 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

При цьому суд враховував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 року №6-129цс14: Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Тобто до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

Відповідно до статей 328 та 329 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права особа (фізична або юридична), яка набула право на майно від іншої особи, є власником новоствореного нерухомого майна як об'єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації - також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Крім того суд також звернув увагу, що після реконструкції загальна площа кафе «Олександрівський» 37,5 кв.м. не змінилась, проте згідно актів про прийняття в експлуатації по іншим павільйонам їх загальна площа кожного становить по 5,8 кв.м. (до реконструкції по договору купівлі-продажу по 4,9 кв.м.), а згідно технічних паспортів за 2016 року площа кожного складає по 4,1 кв.м. Позивач не отримувала в Жовтневій райадміністрації розпорядження про затвердження Актів державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєктів до експлуатації від 14.06.1999 року. Судом встановлено, що така державна реєстрація права власності щодо всіх обєктів не здійснювалась. Зазначене також підтверджується відповіддю КП «ОМБТІтаРОН».

Відповідачі до цього часу не заявляли своїх претензій на вказане майно.

Також суд вважав, що має місце предявлення позову про визнання права власності на реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.

Згідно правової позиції ВСУ за постановою від 18.02.2015 року (у справі № 6-244 цс14) за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

У ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак у справі, позивачем не надано доказів набуття цього майна статусу обєкта нерухомого майна як обєкта цивільного права.

Визнання ж права власності на обєкт завершеного будівництва (в результаті реконструкції), і прийнятого в експлуатацію, без відмови державного реєстратора в реєстрації права власності в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено.

Суд зазначив, що ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення.

Таким чином, враховуючи що позивач просить визнати право власності на спірні обєкти нерухомості після їх реконструкції, районний суд вважав, що у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апеляційної скарги про те, що рішення суду є суперечливим та не відповідають дійсності, оскільки у рішенні суду надано належну оцінку усім доводам та доказам, що містяться у справі, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив наявність спору щодо зазначеного в позові майна, разом з тим права позивача не підлягають судовому захисту в обраний нею спосіб.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.10.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_10