Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/3377/16-ц

провадження № 61-5185св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми гарантійного платежу.

Позовна заява мотивована тим, що 27 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1. Згідно з додатковою угодою до вказаного договору, яку було укладено того ж дня, відповідач отримала гарантійний платіж у розмірі 35 000,00 грн, про що свідчить її підпис.

09 жовтня 2015 року договір оренди було розірвано за згодою сторін, проведено обстеження будинку і передано ключі орендодавцю, будь-яких майнових претензій ОСОБА_2 до неї не пред'являла. Однак її вимога про повернення гарантійного платежу за майно у сумі 35 000,00 грн залишилась без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача суму гарантійного платежу у розмірі 35 000,00 грн, три відсотки річних у сумі 356,71 грн та інфляційні втрати у сумі 1 260,00 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона передавала відповідачеві гарантійний платіж у розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гарантійний платіж за договором оренди нерухомого майна від 27 листопада 2014 року у розмірі 35 000,00 грн, три відсотки річних у сумі 356,71 грн, інфляційні втрати в сумі 1 260,00 грн та судовий збір у сумі 1 157,52 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони у договорі найму (оренди) передбачили крім щомісячної орендної плати внесення наймачем при підписанні договору суми у розмірі 35 000,00 грн, як гарантію за можливе пошкодження орендованого майна. Передача цих коштів позивачем підтверджена належними та допустимими доказами у справі. Однак при розірванні договору оренди відповідач кошти не повернула, претензій щодо пошкодження майна до позивача не пред'являла.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року та залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не була належним чином повідомлена судами про розгляд справи, у зв'язку з чим позбавлена права подати свої заперечення проти позову та надати докази на їх підтвердження. Крім того, обставини, викладені в позовній заяві, не підтверджені належними доказами у справі, рішення апеляційного суду у порушення частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) ґрунтується на припущеннях. Судами неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки помилково визначено правову природу гарантійного платежу як завдатку.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 27 листопада 2014 року між ОСОБА_2 (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна - будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Договір було укладено строком з 11 грудня 2014 року до 11 грудня 2015 року.

27 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до договору найму (оренди) від 27 листопада 2014 року. Пунктом 3 частини другої вказаної додаткової угоди передбачено, що орендатор зобов'язується внести суму у розмірі 35 000,00 грн як гарантійний платіж до 11 грудня 2014 року.

Згідно з додатком до договору оренди від 27 листопада 2014 року в грудні 2014 року позивач сплатила за оренду нерухомого майна 35 000,00 грн та 35 000,00 грн - гарантійний платіж за майно (а. с. 11).

01 жовтня 2015 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_2 лист-вимогу, в якому, посилаючись на те, що 10 жовтня 2015 року договір оренди від 27 листопада 2014 року з підстав, передбачених пунктом 4.2 договору (за ініціативою однієї із сторін), було розірвано та за відсутності претензій відповідача щодо майна, просила протягом 7 днів із дня отримання цього листа повернути гарантійний платіж за майно у розмірі 35 000,00 грн.

ОСОБА_2 кошти у визначений строк не повернула.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний час. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (стаття 726 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов'язання.

Таким чином, ОСОБА_1 на підтвердження виконання нею зобов'язання за договором оренди нерухомого майна та в рахунок належних їй платежів у разі пошкодження майна передала ОСОБА_2 гарантійний платіж у розмірі 35 000,00 грн.

Оскільки договір оренди нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 було достроково розірвано, ОСОБА_2 не пред'явила до ОСОБА_1 претензій майнового характеру, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про стягнення з відповідача на користь позивача гарантійного платежу за договором оренди нерухомого майна від 27 листопада 2014 року у розмірі 35 000,00 грн.

Крім того є правильними висновки суду про застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційних втрат, трьох відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до вимог статей 11, 60 ЦПК України апеляційний суд дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну правову оцінку.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій необґрунтовані та спростовуються наявним у матеріалах справи електронним повідомленням про те, що телеграма подана 27 вересня 2016 року за номером 150/1001 про розгляд справи в судовому засіданні 12 жовтня 2016 року о 10 год. 45 хв. вручена ОСОБА_2 особисто (а. с. 108).

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило