П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року

м. Рівне

Справа №562/1115/16-ц

Провадження №22-ц/787/753/2018

Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Дата і місце ухвалення рішення: 16.06.2016 р. в м. Здолбунів Рівненської області

Дата складення повного рішення суду: не зазначено

Час ухвалення рішення: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Григоренко М.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочнне рішення Здолбунівського районного суду від 16 червня 2016 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та повнолітньої дочки ОСОБА_5, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Діти проживають разом з ним. Мотивуючи свої вимоги, посилався на нехтування відповідачем своїми батьківськими обовязками, ненаданням матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча вона таку можливість має.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 16 червня 2016 року позов задоволено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 25.05.2016 року по 30.06.2019 року та в подальшому 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до повноліття ОСОБА_7, тобто до 03.10.2021 року.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 7 березня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач покликалась на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про відсутність повістки чи іншим чином повідомлення щодо розгляду справи відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України. Справу розглянуто без її участі, чим було порушено вимоги процесуального закону та призвело до неправильного вирішення справи. Наявні в справі поштові повідомлення, на які посилається суд в ухвалі про перегляд заочного рішення, не є доказами щодо її належного повідомлення про розгляд справи та отримання нею копії оскаржуваного рішення. Вважала, що позивач не забезпечив доказів, котрі свідчили би про її ухилення від надання допомоги дітям та не обґрунтував спосіб стягнення аліментів. В дійсності вона бере участь у вихованні дітей та надає їм допомогу.Зазначала, що офіційно не працевлаштована, а тому суд безпідставно стягнув з неї аліменти на дітей в частці від доходу, застосувавши положення ст. 183 СК України. Внаслідок чого виникла штучна заборгованість зі сплати аліментів, так як така заборгованість нарахована виходячи з розміру середньої заробітної плати. Вважала, що аліменти, при наявності підстав, могли б бути стягнені в твердій грошовій сумі, однак заперечувала щодо їх стягнення і в такій спосіб. Також зазначала про неврахування судом вимог ст. 199 СК України щодо потреби дитини в матеріальній допомозі саме в звязку із навчанням та щодо наявності у батьків можливості надати таку допомогу.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки відповідач в силу своїх законних батьківських обов'язків повинна брати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття та надавати матеріальну допомоги повнолітній дочці, яка продовжує навчання. При цьому розмір стягуваних аліментів з урахуванням обставин справи і вимог закону судом визначено у спосіб та розмір, який просив позивач стягнути з відповідача.

Як правильно зясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, від шлюбних відносин вони мають двох дочок: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком та перебувають фактично на його утриманні.

Між тим, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, порушуючи свій батьківський обов'язок перед дітьми з їх утримання. З огляду на невиконання нею законних зобовязань з утримання неповнолітньої дочки та ненадання матеріальної допомоги повнолітній дочці, яка продовжує навчання, між сторонами виникли спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Частиною 2 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з правилами ст.ст. 180, 182, 183 СК України та з роз'ясненнями п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину на час розгляду справи не міг бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, тобто, не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст.ст. 198-200 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

На час розгляду справи районним судом дочка ОСОБА_6 навчалася на І курсі Хмельницького національного університету на денній формі навчання, де розпочала навчання з 1 вересня 2015 року. Термін навчання склав - до 30 червня 2019 року (а.с. 8).

Судом першої інстанції повно і правильно зясовано обставини справи і належним чином застосовано до спірних відносин зазначені норми матеріального права, а також правила ст. ст. 180, 199 СК України. При цьому ураховано матеріальне становище позивача, на утриманні якого знаходяться двоє дітей, його стан здоровя, потреби, а також відповідача, яка не працює, проте має працездатний вік, а тому має фізичну можливість працювати, інших утриманців, крім дочок не має і має достатні можливості сплачувати аліменти на їх утримання.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення аліментів в частці від доходу та взагалі неможливості їх сплачувати не заслуговують на увагу, оскільки враховуючи рівність обовязків матері і батька щодо утримання дітей, місцевий суд обґрунтовано стягнув аліменти, передбачені законодавством на утримання дитини та на період навчання.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Здолбунівського районного суду від 16 червня 2016 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: