Справа № 132/2997/15-ц
Провадження № 22-ц/772/643/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 рокуСправа № 132/2997/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Шемети Т.М., Панасюка О.С.,

за участю секретаря Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року, постановлене суддею Калинівського районного суду Вінницької області Аліменком Ю.О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про виділ майна в натурі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є співвласниками цілого житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. У своєму позові ОСОБА_4 вказує на те, що з 2012 року між сторонами склався певний порядок користування будинком та господарськими будівлями, проте провести виділ будинку в добровільному порядку ОСОБА_3 не бажає. У зв'язку з наведеним позивачка просила виділити належну їй 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями в натурі, для чого просила призначити відповідну судову експертизу.

Заочним рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року позов було задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1, а саме: кімнату 1-3, площею 10,5 кв.м., кімнату 1-4, площею 8,7 кв.м, кімнату 1-2, площею 19,8 кв.м, коридор 1-1, площею 9,5 кв.м, кухню 1-5, площею 6,8 кв.м, веранду 1, площею 6,1 кв.м., а також господарські будівлі: погріб літ. П/Д, сарай літ. Д, гараж літ. Б1, ганок, 1/2 огорожі № 1, 1/2 воріт з хвірткою № 2, криницю № 3, ринковою вартістю 203692,00 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1, а саме: коридор 2-1, площею 5,1 кв.м., санвузол 2-2, площею 2,4 кв.м., кімнату 2-3, площею 9,8 кв.м., коридор 2-4, площею 6,5 кв.м., кімнату 2-5, площею 12,7 кв.м., кімнату 2-6, площею 13,0 кв..м, кухню 2-7, площею 11,1 кв.м., а також господарські будівлі: сарай літ. Б, погріб літ. П/Б, сарай літ. В, убиральню літ. Г, убиральнею літ. З, ганок, 1/2 огорожі №1, 1/2 воріт з хвірткою № 2, ринковою вартістю 209382,00 грн.

Для ізольованого користування виділеними частками співвласникам провести наступні будівельні та ремонтно-будівельні роботи: «співвласникам виконати будівельні роботи по улаштуванню окремих систем інженерних мереж (електропостачання,..)».

Для перелічених вище ремонтно-будівельних робіт співвласникам розробити проекту документацію у порядку, встановлену чинним законодавством, на підставі вихідних даних, які надає замовник робіт (ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за відхилення від рівності часток в розмірі 2845,00 гривень.

Ухвалою суду від 11.12.2017 року було відмовлено відповідачу в перегляді заочного рішення.

В зв'язку з чим ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення суду постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В якості доводів посилався на те, що справа була розглянута у його відсутність, а він не був повідомлений належним чином про час судового засідання, суд не повно з'ясував обставини справи, не дослідив усіх доказів, не дав оцінки наявним матеріалам справи.

Відповідно до п.8 ч.1 Перехідних положень ЦПК України Апеляційний суд Вінницької області здійснює повноваження до утворення апеляційних судів в апеляційних округах.

Частиною 4 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги та в межах її вимог, прийшов до наступного висновку.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції помилково виходив з положень ст.358 ЦК України, якими регулюються порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю, в той час, як позивач ставила питання про виділ частки майна в натурі, яке входить до складу спільної сумісної (часткової) власності, а тому в даному випадку застосуванню підлягають інші норми, якими регулюються вказані правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються співвласниками цілого житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями був набутий сторонами на підставі: свідоцтва про право власності на спадщину за законом виданого 11.11.1998 року Козятинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в ВООБТІ 13.11.1998 року за №1663 в книзі №8 (а.с.10-12) у розмірі 23/50 частини будинку, на праві спільної сумісної власності; та договору купівлі-продажу від 31.10.2011 року зареєстрованого 29.07.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію та їх обтяжень (а.с.13-14) у розмірі 1/2 частки від 27/50 частини будинку, на праві спільної часткової власності.

З 2012 року між позивачем та відповідачем склався певний порядок користування будинком та господарськими будівлями. Так позивачка ОСОБА_4 користується в житловому будинку: кімнатою 1-3, площею 10,5 кв.м.; кімнатою 1-4, площею 8,7 кв.м.; кімнатою 1-2, площею 19,8 кв.м.; коридором 1-1, площею 9,5 кв.м.; кухнею 1-5, площею 6,8 кв.м.; верандою 1, площею 6,1 кв.м.; а також господарськими будівлями: погрібом літ. П/Д, сараєм літ. Б, сараєм літ. Д, воротами з хвірткою №2, криницею №3, огорожею №1.

Відповідач ОСОБА_3 користується в житловому будинку: коридором 2-1, площею 5,1 кв.м.; санвузлом 2-2, площею 2,4 кв.м.; кімнатою 2-3, площею 9,8 кв.м.; коридором 2-4, площею 6,5 кв.м.; кімнатою 2-5, площею 12, 7 кв.м.; кімнатою 2-6, площею 13,0 кв.м.; кухнею 2-7, площею 11,1 кв.м.; а також господарськими будівлями: сараєм літ. Б, гаражем літ. Б1, погрібом літ. П/Б, сараєм літ. В, вбиральнею літ. Г, вбиральнею літ. З, огорожею №1, воротами з хвірткою №2, криницею №3.

Згідно з ч.2 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно з ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з роз'ясненням викладеним у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру.

Оскільки між сторонами не була досягнута остаточна згода про розподіл житлового будинку з господарськими будівлями, а тому провести виділ будинку в добровільному порядку немає можливості, то за клопотанням позивачки ОСОБА_4 у справі було призначено будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновку експерта №2188/2189/2190/16-21 від 26.12.2016 року встановлено ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами та земельною ділянкою (домоволодіння), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка складає 659032 гривень, 1/2 частини складає 329516 гривень.

Експертом визначено, що провести розподіл житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 між сторонами на дві частки, при частках: 1/2 частка та 1/2 частка з урахуванням рівності часток співвласників, не вбачається можливим.

Разом з тим, експертом було запропоновано два варіанта розподілу будинку з частками близькими до ідеальних, а саме по 1/2 та 1/2 частки з компенсацією за відступ від частки. У першому з запропонованих варіантів розмір такої компенсації складає 2845 гривень, у другому варіанті розмір компенсації складає 6439 гривень.

Враховуючи наведене та аналізуючи норми Закону, судова колегія приходить до висновку, що у разі якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, що висловлено у правовій позиції Верховного Суду України 6-12цс13 від 03.04.2013 року.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Згідно до вимог п.1.2 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Аналізуючи варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які були запропоновані експертом у своєму висновку №2188/2189/2190/16-21 від 26.12.2016 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував перший варіант експертизи зі стягненням матеріальної компенсації за відступ від частки у розмірі 2845 гривень з відповідача на користь позивача, оскільки вказаний варіант є оптимальним для обох сторін з мінімальним відступом від частки.

В своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що його не влаштовує обраний судом варіант експертизи, оскільки позивачу було виділено гараж, яким фактично користується він, оскільки має автомобіль. Крім того, будівлі, які виділені у власність позивачу знаходяться на його земельній ділянці.

Вказані обставини, як він вважає не були враховані судом першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду від 30.10.2015 року відповідачем було отримано, роз'яснено судом його право на подання письмових заперечень з посиланням на докази, якими вони обґрунтовані.

Таким правом відповідач не скористався, хоча не був позбавлений такої можливості.

Відповідачем та його представником неодноразово заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом.

В судове засідання 18.02.2016 року, в якому суд вирішував питання про призначення експертизи відповідач не з'явився, просив суд провести у його відсутність.

Після отримання судом висновку експертизи, провадження було відновлено, справа призначена до розгляду.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В матеріалах справи міститься заяви, як від відповідача так і його представника, які підтверджують факт їх ознайомлення з матеріалами справи та висновком експерта.

Жодних заперечень, доказів та будь-яких документів в заперечення позову, в супереч ст.60 ЦПК України (яка діяла на момент ухвалення рішення), відповідач не надав.

Не клопотав перед судом першої інстанції про призначення повторної судової експертизи.

В судові засідання ОСОБА_3 жодного разу не з'являвся, хоча належним чином повідомлявся судом.

За наслідками чого суд першої інстанції ухвалив рішення у відсутність відповідача.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції роз'яснив сторонам про можливість проведення повторної експертизи, однак сторони відмовились від проведення такої.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання ОСОБА_3 про те, що вказане будинковолодіння експертом не досліджувалось, оскільки на момент складання висновку експерта сарай «В» та убиральня «Г» були знесенні. Так вказана обставина була описана в висновку №2188/2189/2190/16-21 від 26.12.2016 року, проте оскільки дані споруди вказані у технічному паспорті КП ВООГБТІ за №1663 від 07.08.2014 року, а інших документів на дослідження експерту надано не було, зазначені споруди враховувались при розрахунках.

Окрім того, відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що він не надав згоду на сплату компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні.

Згідно з абз.2 ч.2 ст.364 ЦК України компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Враховуючи, що згідно з визначеним варіантом №1 розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, частка відповідача ОСОБА_3 фактично збільшилася, він зобов'язаний компенсувати іншому співвласнику ОСОБА_4 вартість його частки. У свою чергу ст.364 ЦК України передбачає отримання згоди від співвласника розмір частки якого зменшилась на одержання такої компенсації, не передбачаючи надання згоди на сплату компенсації від співвласника, розмір частки якого збільшився.

За таких обставин, як вже зазначалося вище, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної його частини посилання суду на ст.358 ЦК України, як підставу для задоволення позову, вказавши ст.ст.364, 370 ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.364, 370 ЦК України, ст.ст.81,367, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Мотивувальну частину заочного рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року змінити, виключити з неї посилання суду на ст.358 ЦК України, як підставу для задоволення позову, вказавши ст.ст.364, 370 ЦК України.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: Т.М. Шемета

О.С. Панасюк