Справа №461/7547/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2018 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: 79013, АДРЕСА_11) до ОСОБА_2 (адреса: 79013, АДРЕСА_11), ОСОБА_3 (адреса: 79013, АДРЕСА_11), третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош Олена Вікторівна (адреса: 79007, АДРЕСА_12) про визнання правочину удавним в частині покупця, визнання спілної сумісної власності подружжя та поділ майна; та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна (адреса: 79044, АДРЕСА_13) про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Ярош О.В. про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, з підстав, викладених у позові.

1.Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що здійснюючи свою господарську діяльність в приміщенні, що знаходиться у АДРЕСА_3, яке ним з дружиною ОСОБА_6 куплено у 2004 році, дізнався про продаж сусідньої квартири, що знаходиться по АДРЕСА_2 В сім'ї були певні прибутки, відтак, ними було прийнято рішення купити сусіднє приміщення для розширення бізнесу, а також окремого проживання від батьків. Оскільки, на початку 2012 року у нього були проблеми з податковою інспекцією, внаслідок чого він закрив своє власне підприємство ПП «Мультимедіа» і почав здійснювати діяльність як фізична особа-підприємець; дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7, запропонувала оформити покупцем квартири №1 її батька ОСОБА_2, щоб уникнути можливих податкових та інших бізнесових моментів, пов'язаних з різними ризиками. До серпня 2017 року позивач користувався купленим приміщенням як повноцінний власник, поки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з невідомих причин виселили його з квартири по АДРЕСА_14 де він з сім'єю проживав разом і де по даний час зареєстрований і не допускають до спірних приміщень, де він здійснював свою підприємницьку діяльність. Відповідачі позбавили його як місця проживання так і місця праці, виставивши фактично на вулицю. Оскільки приміщення по АДРЕСА_2 куплене за його кошти, набуті в шлюбі, є спільною власністю його та ОСОБА_3, а договір купівлі-продажу оформлявся лише формально на ОСОБА_2, то ці обставини дають право визнати судом договір купівлі-продажу від 19.06.2012 року удаваним в частині покупця з моменту його укладення та визнати покупцем за договором купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 укладеним 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за №830, ОСОБА_1 Позивач також просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_2 та поділити майно, визнавши за мною ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності по1/2 частці квартири № АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 та заборонено вчинення будь-якими особами, будь-яких дій щодо передачі, продажу, дарування, реєстрації, перереєстрації або у будь-який інший спосіб відчуження квартири до вирішення даної справи по суті та вступу рішення в законну силу.

Окрім того, 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Корпало Г.В. про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, з підстав, викладених у позові.

2.Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно договору купівлі-продажу, позивачем 12 березня 2004 року була придбана квартира №АДРЕСА_3. З тих же підстав, квартира була оформлена на батька дружини ОСОБА_2, який на той час був працівником правоохоронних органів і мав можливість в силу своїх службових обов'язків захистити бізнес від рейдерства. До жовтня 2017 року позивач користувався купленим приміщенням як повноцінний власник, поки ОСОБА_2 та ОСОБА_7, з невідомих причин, виселили його з квартири по АДРЕСА_14 де він із своєю сім'єю разом проживали та є на сьогоднішній день зареєстровані, заборонили заходити у приміщення за адресою АДРЕСА_4, в якому він здійснював свою підприємницьку діяльність. Оскільки вищезгадане приміщення було підібране позивачем, куплялося за його кошти, проводився ремонт та переведення в нежитлове, а договір купівлі-продажу оформлявся лише формально на ОСОБА_2, то ці обставини дають право визнати судом договір купівлі-продажу від 12.03.2004 року удаваним в частині покупця, оскільки саме позивач являється покупцем такого і до жовтня 2017 року користувався та володів приміщенням, як законний власник. Позивач також просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_4 та поділити майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності по1/2 частці квартири № АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4

Ухвалою суду від 08 грудня 2017 року за клопотанням сторін вищевказані позови об'єднані у одне провадження.

21 грудня 2017 року представником відповідача - ОСОБА_8 подано відзив до позову, в якому сторона відповідача заперечили позов повністю. Зазначили, що оскільки стороною в спірних угодах позивач не був, він не міг приховувати укладання іншої угоди, як і не може стверджувати про дійсні наміри сторін правочинів щодо настання тих чи інших наслідків. З приводу доводів, що позивач користувався спірними приміщеннями як повноцінний власник, то зазначили таке здійснюється згідно з договором оренди приміщення від 09 січня 2006 року та від 05 березня 2012 року, укладеними між ОСОБА_2 та директором ПП «Мультимедіа» ОСОБА_1

10 січня 2018 року відповідачем - ОСОБА_2 подано відзив до позову, в якому він пояснив, що не погоджується із позовними вимогами та правовими підставами позову, які викладені в позовній заяві, вважаючи їх протиправними та необґрунтованими. Зокрема, зазначив, що заявляючи позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_5 від 19.06.2012 року та квартири № АДРЕСА_6 від 12.03.2004 року як удаваних, з посиланням на ст. ст. 203, 235 ЦК України, позивачем обрано речово-правовий спосіб який по своїй суті не може бути застосований до даних правовідносин. Щодо обставин справи, то зазначив, що 12.03.2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10. був укладений договір купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_6, вартістю 185000 гривень, які були передані продавцю до підписання договору ОСОБА_2 10.04.2004 року отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру № АДРЕСА_6, відтак право відповідача-1 виникло з часу його державної реєстрації. Стверджує, що позивач жодної участі в придбанні тієї квартири не приймав. Більше того, реалізуючи свої правомочності нерухомого майна, відповідачем-1 22.04.2004 року видано нотаріально посвідчену довіреність на ім'я доньки ОСОБА_3, за якою ОСОБА_2 довірив представляти його інтереси з приводу даної квартири. Не заперечує, що позивач дійсно користувався спірним приміщенням, в якому здійснював підприємницьку діяльністю на підставі договору оренди. Твердження щодо вкладення значних коштів в купівлю цього приміщення, його реконструкцію є нічим іншим, як голослівним введенням суду в оману відносно обставин справи.

Щодо квартири № АДРЕСА_5, то зазначив, що така теж була придбана ним за договором від 19.06.2012 року зі згоди дружини - ОСОБА_9 за накопичені кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, які належали подружжю. Саме зароблені в той час кошти стали основою заощаджень, які потім були використані для купівлі спірних квартир.

30 січня 2018 року позивачем - ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому він не погодився із твердженнями відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем обрано речово-правовий спосіб захисту, який по своїй суті нібито не може бути застосований до даних правовідносин з посиланням на ст. 203 ЦПК України та позицію Верховного суду України, виходячи з тих підстав, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню - це є юридичний факт про дійсну спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Заперечив також твердження ОСОБА_2 про те, що переведенням кв. НОМЕР_1 в нежитлове приміщення займалась ОСОБА_7, оскільки більшість платежів проводив позивач за кошти отримані від підприємницької діяльності. Твердження ОСОБА_2 про те, що квартири переведені в нежитлові приміщення і їхній статус змінений вважає помилковим, оскільки в реєстрі квартира №АДРЕСА_3 значиться як квартира (магазин). Доводи ОСОБА_2 про те, що він і його дружина накопичили кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, вважає безпідставним, оскільки доказів про сплату ним коштів власнику квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 не надав суду, а тому є голослівним і спростовується заявою колишнього власника квартири НОМЕР_2 - ОСОБА_11

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_12 свої вимоги підтримали. Просили суд задовільнити позови повністю. Як на докази покликаються на показання свідків, фінансові документи, які підтверджують наявність у ОСОБА_1 достатніх грошових коштів на придбання спірного нерухомого майна, висновок експерта-економіста, яким стверджується факт зняття грошових коштів в сумі 60 000 доларів США напередодні купівлі-продажу квартири, тощо.

В судовому засіданні відповідач-2 - ОСОБА_7 та представник відповідачів - ОСОБА_13 позови заперечили. Просили суд відмовити у їх задоволенні повністю.

Заяви, клопотання.

30 січня 2018 року представником відповідачів подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. У своїй заяві сторона відповідачів покликається на те, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем не доведено факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відтак, просили суд застосувати строки позовної давності до вимог, пред'явлених ОСОБА_1

Позивач та його представник заперечили щодо поданої заяви, пояснивши, що право позивача на спірне нерухоме майно порушено в жовтні 2017 року, коли дружина - ОСОБА_7 зачинила приміщення квартир, і обмежила допуск до цих квартир. До цього, ніхто його права на майно, яке є спільним майном подружжя, не порушував; вони користуватись та володіти квартирами з моменту придбання.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч.2 ст.71 СК України).

Відтак, суд ухвалюючи рішення у даній справі вважає, що позовна давність не пропущена, так як позивачу стало відомо, про порушення його права лише в жовтні 2017 року.

13 лютого 2018 року позивачем подано до суду клопотання про проведення почеркознавчої експертизи розписки ОСОБА_14 від 12 березня 2004 р. Сторона відповідача заперечили щодо проведення експертизи.

Суд, ухвалою судового засідання від 16 лютого 2018 року в задоволені клопотання позивача про проведення почеркознавчої експертизи розписки ОСОБА_14 від 12 березня 2004 р. відмовив, з огляду на те, що під час допиту ОСОБА_14 в якості свідка, оглянувши розписку, остання підтвердила, що саме її підпис на вказаній розписці. Відтак, суд не вбачає доцільності у проведення експертизи. Оцінка показанням свідка та дані розписки будуть оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами у справі.

Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Предметом даного спору є квартира № АДРЕСА_5 та квартира № АДРЕСА_6.

Предметом заявленого позову є:

1) визнання договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 укладений 19 червня 2012 року, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2, з моменту його укладення та визнання покупцем ОСОБА_1;

2) визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_1 та поділ майна;

3) визнання договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_4 укладений 12 березня 2004 року, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2, з моменту його укладення та визнання покупцем ОСОБА_1;

4) визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_4 та поділ майна.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950р./ ратифікованою Законом від 17 липня 1997р.№475/97ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту даної норми випливає, що під правомочністю володіння розуміється передбачена законом можливість мати (утримувати) в себе певне майно, використовувати, експлуатувати його, отримувати від нього корисні властивості, доходи від експлуатації, тощо.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК України).

Порушення права власності підлягає судовому захисту.

Судом у даному спорі встановлені наступні обставини справи.

29 червня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ОСОБА_15 районним у місті Львові ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області зареєстровано шлюб, актовий запис №265 (а.с. 11).

25 червня 1998 році ОСОБА_1 було засновано ПП «Мультимедіа», яке займалося продажем та обслуговуванням комп'ютерної техніки, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість; копіями декларацій (т.1, а.с. 18-26); копією довідки (т.1. а.с.94); свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с. 95).

01 березня 2012 року ОСОБА_1 зареєстрував фізичну особу-підприємця, що стверджується випискою із реєстру (т.1, а.с. 27).

Свою господарську діяльність ОСОБА_1 здійснював в приміщенні, що знаходиться у АДРЕСА_3.

12 березня 2004 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1190, згідно якого ОСОБА_14 продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 і продаж квартири вчинено за 185 500 грн. (т.1, а.с. 47).

19 червня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №830, згідно якого ОСОБА_11 продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 і продаж квартири вчинено за 304 400 грн. (т.1 а.с. 12).

Як убачається із матеріалів справи, квартира по АДРЕСА_3 була куплена позивачем ОСОБА_1 за 35 000 дол. США у ОСОБА_10 12.03.2004 р., що підтверджується показами свідка ОСОБА_10 та її нотаріально засвідченою заявою (т.3, а.с. 33); показами свідка ОСОБА_16, який ствердив, що являється маклером і грошові кошти у розмірі 1050 дол. США були оплачені позивачем, за підшукування квартири.

В судовому засіданні 26 січня 2018 року свідок ОСОБА_10 показала, що грошові кошти в сумі 35 000 дол. США за квартиру сплатив їй в приміщенні банку «Приватбанк» особисто ОСОБА_17, оскільки їй було відомо, що квартиру купляє молода сім'я ОСОБА_1 і ОСОБА_11, які оглядали житло, прицінювались. ОСОБА_2 вона вперше побачила лише один раз у нотаріуса, під час підписання договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1. В банку при передачі грошей його не було. Щодо розписки від 12.03.2004 р. про отримання коштів від ОСОБА_2, то вказала, що про таку погано пам'ятає, так як пройшло багато часу, однак свій підпис на розписці вона підтвердила; не заперечує, що це могла бути формальна фіксація передачі коштів, як це прийнято робити в таких ситуаціях, а оскільки в договорі був зазначений як формальний покупець ОСОБА_2, то і в розписці був вказаний саме він. Проте свідок ОСОБА_14 настоює, що квартиру в неї купило саме подружжя ОСОБА_17, і гроші кошти оплачено саме позивачем.

Матеріалами справи стверджується також, що купивши квартиру, саме позивач проводив документальну підготовку по переведенню квартири в нежилу (оформлення проектних пропозицій, виготовлення технічних умов, погодження в архбудконтролі та історичному середовищі). В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 підтвердив даний факт, додавши розписки про одержання саме від позивача ОСОБА_1 коштів за проведені роботи по ремонту та переобладнанню по обох квартирах.

Ремонтними роботами у квартирі (магазині) по АДРЕСА_3 займався позивач, що стверджується долученими до матеріалів справи документами, зокрема дозволу на виконання будівельних робіт №174/07 від 24.04.2007 р., із якого вбачається, що ОСОБА_17 здійснював авторський та технічний нагляд будівельних робіт по АДРЕСА_3 (т.2, а.с.7).

Доводи ОСОБА_2 про те, що переведенням кв. НОМЕР_1 в нежитлове приміщення, згідно довіреності здійснювала ОСОБА_7 і від його імені замовляла та оплачувала всі технічні умови частково не відповідає дійсності, оскільки більшість платежів проводив ОСОБА_1, за кошти отримані від підприємницької діяльності, про, що заявили свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 Ці факти також підтверджуються платіжними документами, з яких вбачається, що більшість платежів проводив ОСОБА_17.

Доводи ОСОБА_2 про те, що квартири переведені в нежитлові приміщення і їхній статус змінений є помилковим, оскільки в реєстрі квартира №АДРЕСА_3 значиться як квартира (магазин).

Свідок ОСОБА_21, сусідка по АДРЕСА_3 2012 році ствердила, що порадила ОСОБА_1 купити квартиру у ОСОБА_11, на що він з дружиною погодились. ОСОБА_7 не часто приходила на АДРЕСА_15 так як всіма роботами займався її чоловік ОСОБА_1.

Грошові кошти в сумі 64 000 дол. США за квартиру АДРЕСА_2 сплатив продавцю квартири ОСОБА_11 особисто ОСОБА_1, що підтверджується заявою ОСОБА_11, підпис якої посвідчений в нотаріальному порядку 30.12.2017 р.

Із висновку експерта №3 судово-економічної експертизи ТЗОВ «Судово-експертне бюро України» від 06.03.2018 р. убачається, що в балансі за період з 01.03.2012 р. по 30.08.2012 року відображено отримання ПП «Мультимедіа» від ТзОВ «Техніка для бізнесу» грошової суми 60 000 доларів США по розхідному касовому ордеру Ркс-134870 від 13.06.2012 р. Дана сума врахована при визначенні сальдо по взаєморозрахунках між вищевказаними підприємствами, власником яких є ОСОБА_1, яке відображено у балансі станом на 30.06.2012 р. В балансі відображено також отримання ПП «Мультимедіа» від ТзОВ «Техніка для бізнесу» товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 491 999 дол. США за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2012 р. та оплата ПП «Мультимедіа» для ТзОВ «Техніка для бізнесу» грошових коштів на суму 586535 дол. США за період 01.01.2007 р. по 31.12.2012 р.

Наведене свідчить про наявність у позивача ОСОБА_1 фінансових можливостей для придбання спірного нерухомого майна, і зокрема, зняття з рахунку 60 000 доларів США на передодні придбання квартири 19.06.2012 р.

Твердження ОСОБА_2 про те, що він і його дружина, пенсіонери, накопичили кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, заощадливого і скромного способу життя суд не приймає до уваги, оскільки жодних доказів про такі обставини суду не надані; докази наявності значних грошових коштів для оплати ОСОБА_2 сум за придбане нерухоме майно також відсутні.

Також, судом були допитані свідки, які пояснили наступні обставини.

Свідок ОСОБА_22 ствердив, що був присутній як у нотаріуса, під час підписання договору купівлі-продажу квартири, так і в банку при передачі коштів. Він пояснив, що в банку гроші за куплену квартиру платив особисто ОСОБА_17; ОСОБА_2 в банку не було.

Свідок ОСОБА_23 показав, що виготовленням дозвільних документів по приміщенню по АДРЕСА_3 і НОМЕР_3 займався саме він. Усі завдання отримував від ОСОБА_17; оплату за дозвільні документи здійснював також ОСОБА_17 Разом з тим, ОСОБА_23 засвідчив, що незважаючи на те, що проектна документація була оформлена на ОСОБА_2, так як квартири формально були оформлені на нього, проте особисто його свідок ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показав, що знає ОСОБА_17 ще з 2001 року. Періодично заходив до нього в магазин. У них були ділові стосунки, в зв'язку з чим був обізнаний із планами позивача з покупки нерухомості, і що така була оформлена на батька дружина, так як часи були непевні, рекет, податкова.

Свідок ОСОБА_24 підтвердив, що дійсно у 2000-х роках допомагав ОСОБА_1 вирішувати питання бізнесу, «оберігав від наїзду рекету та податкової».

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показав, що він разом з позивачем проводили реконструкцію приміщення по вул. Гуцулькій 3/2 під магазин, а саме: міняли перекриття, виконували зварювальні роботи та вибивали вхід. Посвідчив, що всі кошти по чеках, наданих до справи, оплачував виключно ОСОБА_17 Доставкою будівельних матеріалів також займався позивач. Показав, що за час проведення будівельних робіт ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 ніколи не бачив. Також ОСОБА_20 надав суду для огляду фотографії, із яких вбачається, що позивач зі свідком проводили заміну перекриття та встановлювали опалення.

ОСОБА_7 в якості свідка в судовому засіданні не заперечила, що приймала участь у підшуковуванні квартир на АДРЕСА_2. Ці свідчення підтвердив і свідок ОСОБА_16, що саме подружжя підшукували квартиру під бізнес. Він, як маклер знайшов квартиру на АДРЕСА_2 і така їм сподобалась, відтак вирішили придбати; особисто позивач передав йому кошти в розмірі 1050 дол. США, в якості гонорару за знайдену квартиру. Це становило 3% від вартості квартири.

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як убачається із позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог позивач посилався на правові підстави, передбачені ст.235 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п.25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Таким чином, із показів сторін, свідків, наданих письмових доказів є очевидним, що дії щодо пошуку спірних житлових приміщень, їх огляду, укладання стосовно нього угод та реалізації їх умов, здійснював позивач ОСОБА_1, який перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, які особисто оглядали квартири, і саме позивач проводив повний розрахунок за придбане нерухоме майно; натомість ОСОБА_2 будь-якої участі в підборі квартир для купівлі та розрахунках за неї не приймав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживав до осені 2017 р. за адресою АДРЕСА_14 разом із своєю сім'єю (дружина і двоє синів) та батьками дружини, ОСОБА_2 і ОСОБА_25; а в спірних приміщеннях займався господарською діяльністю, оскільки саме це було метою набуття у власність майна для підприємництва і переобладнання під офісні приміщення з магазином, що відповідало виду діяльності приватного підприємства - торгівля комп'ютерною технікою; певний час (пів року) одна з квартир використовувалась сім'єю для проживання. Іншого житла чи майна ОСОБА_1 не має.

Також, матеріалами справи однозначно встановлено, що ОСОБА_2 спірними приміщеннями по вул.АДРЕСА_2 ніколи не користувався, та не бував у квартирах жодного дня, що свідчить про відсутність в нього реального волевиявлення щодо набуття права власності на майно в об'єктивному розумінні, як сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усунення усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майно, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Покликання відповідачів на те, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_2, як вигідне капіталовкладення заощаджених коштів з метою принесення прибутку є неспроможними та необґрунтованими. Щодо походження коштів, за які, як пояснюють відповідачі, було придбано дві квартири, то, як вже суд зазначав, такі необґрунтовані та належними і допустимими доказами не стверджуються; при цьому слід врахувати, що ОСОБА_2 є особою похилого віку і окрім пенсії інших доходів не має. Твердження про те, що квартири придбані за рахунок доходів, отриманих від продажу за кордоном, в часи «чорного бізнесу» ще бабусею привезеного з Німеччини з примусових робіт в 1947 р. золота та антикварних речей, а також доходів від дрібного продажу товарів у Польщі у 90-х роках, скромного та економного життя, суд розцінює критично.

Укладені договори оренди спірних приміщень між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в жодній мірі не свідчать, що відповідач уповноважив позивача на розпорядження майном і дозволив використовувати під підприємницьку діяльність. Як встановлено за обставинами справи, договори оренди носили формальний характер і були необхідними при отриманні дозволів на проведення ремонтних робіт та реконструкцій і потребували б присутності ОСОБА_2, що в силу похилого віку останнього, було б ускладнено; жодних коштів від оренди ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував; не цікавився видами проведених переобладнань, не вносив своїх пропозицій, коректив, оскільки не був обізнаний з намірами реального власника приміщень ОСОБА_1 щодо користування та розпорядження майном.

Останній, навпаки ж, наданими доказами, деклараціями, фінансовими звітами, даними про доходи від підприємницької діяльності довів свою платоспроможність і можливість придбати спірні дві квартири; на передодні придбання однієї із них в 2012 р. за кілька днів до укладення договору купівлі-продажу зняв з рахунку приватного підприємства 60 000 дол. США - вартість квартири.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач ОСОБА_1, і він же скористався правами покупця, а відповідач формально вписаний у договір, відтак, сторони договору приховали справжнього покупця, оскільки квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 були придбані позивачем, за його кошти, отримані від бізнесу, ним переведені в нежитлові, і до серпня 2017 р. використовувались ним же для ведення своєї підприємницької діяльності; два договори купівлі-продажу оформлялися лише формально на ОСОБА_2 за обставин наведених в поясненнях ОСОБА_1 та свідками у справі, з огляду на їх об'єктивну правдоподібність за певних умов часу та обстановки ведення підприємництва.

Всі ці обставини в сукупності і досліджені докази дають правові підстави визнати договори купівлі-продажу від 2004 р. та 2012 р. частково удаваними в частині покупця, оскільки саме позивач, а не відповідач ОСОБА_2 являється покупцем цих приміщень квартир, якими з дня купівлі до серпня 2017 р. користувався та володів, як законний власник і був фактичною стороною покупця в оспорюваних у даній справі правочинах.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково удаваним в частині покупця, визнання покупцем та визнання права власності на квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Правові наслідки удаваного правочину регламентовано нормою ст. 235 ЦК України, яка кореспондуються із встановленими обставинами спору, оскільки удаваний правочин, вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили з метою приховання в договорі купівлі-продажу реального покупця; сторони правочину, свідки у справі ствердили ці обставини. Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Дії відповідачів, які фактично позбавили ОСОБА_1 права на проживання в квартирі по АДРЕСА_14 не допускають до приміщень на АДРЕСА_15 спрямовані на позбавлення позивача права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо вимог про визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 р. по 2017 р., відтак, все набуте майно подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, зокрема, придбані під час шлюбу дві квартири по вул.АДРЕСА_2, які є предметом даного спору.

Допитана в якості свідка відповідачка ОСОБА_7 не заперечувала, що дійсно вона підшуковувала квартири, приймала участь у роботі з маклерами, була присутня при проведенні ОСОБА_1 оплати продавцям грошових коштів в банку, певний час вони з позивачем жили в одній із квартир; позивач проводив ремонт в приміщеннях, переобладнував їх під офісні і магазин, де здійснював підприємницьку діяльність; планувалось приміщення і для здійснення нею репетиторських занять. Позивач дійсно робив ремонт за власні кошти.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 ствердив, що формальне оформлення квартир на ОСОБА_2 ініціювала дружина ОСОБА_7, оскільки на той час в них були прекрасні сімейні та родинні стосунки з її батьками; а існували ризики з боку «рекету та рейдерів» відібрати майно; ОСОБА_2 в ті часи працював в правоохоронних органах, відтак, можна було сподіватись на певну безпеку. Щодо поїздок відповідача за кордон, зокрема, і у Польшу торгувати дрібним товаром, то таких фактів не було, оскільки ОСОБА_2, будучи членом партії, військовою людиною, в 70-80-ті роки не міг, апріорі, вивозити за кордон антиквар чи щось побідне. Батьки жили дуже скромно, і не могли за пенсію і зарплату купити нерухомість, яка врази перевищує їх доходи. Відтак, придбані житлові приміщення є виключно їх з ОСОБА_6 власністю.

Відтак, слід визнати, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_2 та поділити майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частці квартир АДРЕСА_2

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. 259 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 235, 317, 319, 372 ЦК України, на підставі ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

1) Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош Олена Вікторівна про визнання правочину удавним в частині покупця, визнання спілної сумісної власності подружжя та поділ майна - задовольнити повністю.

Визнати договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 укладений 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за №830, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2, з моменту його укладення та визнати покупцем за договором купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 укладеним 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за №830, ОСОБА_1.

Визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_1 та поділити майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частці квартири № АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 684,00 грн. судового збору.

2) Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_4 укладений 12 березня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1190, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_2, з моменту його укладення та визнати покупцем за договором купівді-продажу квартири № АДРЕСА_10 укладеним 12 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1190, ОСОБА_1.

Визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № АДРЕСА_4 та поділити майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частці квартири № АДРЕСА_4.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2495,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Р. Волоско.