Справа № 161/9971/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/709/18 Категорія: 27 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Матвійчук Л.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Киці С.І.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 20 017,58 доларів США, що за курсом НБУ складає 421 169,88 грн за кредитним договором №VOH0GO00000199 від 28 жовтня 2004 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору банк зобовязувався надати позивачу кредит у розмірі 33 023,00 доларів США на термін до 28 жовтня 2014 року, а відповідач зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами. На забезпечення виконання вимог за вищенаведеним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № VOH0GO00000199/1 від 28 жовтня 2014 року. Відповідач ОСОБА_4 порушила взяті на себе кредитні зобовязання, а тому станом на 28 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 20 017,58 доларів США, що за курсом НБУ складає 421 169,88 грн, з яких: 10 784,65 доларів США становить сума основного боргу; 6 210,72 доларів США сума процентів за користування кредитними коштами; 3 022,21 доларів США сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просило суд стягнути вказану заборгованість солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VOH0GO00000199 від 28 жовтня 2004 року у розмірі 19 405,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 травня 2015 року складає 408325,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1 771,28 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1 771,27 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування фактичних обставин справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» адвокат ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №VOH0GO00000199, відповідно до якого банк зобовязувався надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк по 28 жовтня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 33 023,00 доларів США на наступні цілі: на купівлю житла в кредит у сумі 30 000,00 доларів США; на оплату страхових платежів у сумі 3 023,00 доларів США; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 470,05 доларів США (п.1.1 договору).

Крім того, відповідно до цього договору позичальник клопоче перед банком про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.6 цього договору. Позичальник доручив банку перераховувати необхідні страхові платежі на користь страхувальника (п. 2.1.3 договору) (т. 1 а.с. 109-111). 28 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» заяву про укладення договору особистого страхування (а.с. 114).

З матеріалів справи встановлено, що 28 жовтня 2004 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», від імені якого діяв страховий агент ЗАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір особистого страхування № VOH0G0P0060. Предметом страхування є майнові інтереси, що повязані з життям, здоровям та працездатністю.

Відповідно до пунктів 7.2, 8, 10 та 12 Договору особистого страхування він укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № VOH0GO00000199 від 28 жовтня 2014 року. Розмір страхової суми становить 159 600,00 гривень, а страховий платіж становить 798,00 грн. щороку. Строк дії даного договору встановлений до 28 жовтня 2014 року або 120 місяців. Загальний розмір передбачених до сплати страхових внесків 7980,00 грн (т. 1 а.с. 115-116).

Також 28 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», від імені якого діяв страховий агент ЗАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір страхування майна, відповідно до якого сума страхового платежу становила 893,76 грн щомісяця зі строком дії 12 місяців. Загальний розмір передбачених до сплати страхових внесків становить 10 725,12 грн (т.1 а.с.117-118).

Факт видачі відповідачу ОСОБА_4 кредитних коштів готівкою у розмірі 30 000,00 доларів США підтверджується ордером-розпорядженням від 01 листопада 2004 року та банківською випискою (т.1 а.с. 119, 179). Факт сплати за дорученням відповідача ОСОБА_4 за рахунок наданих додаткових кредитних коштів у розмірі 3 023,00 доларів США на користь страховиків страхових платежів підтверджується платіжними дорученнями (т.1 а.с. 120-123), меморіальними ордерами (т.1 а.с. 140-143, 156-177), банківською випискою (т.1 а.с. 154-155).

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 травня 2015 року за відповідачем ОСОБА_4 утворилася заборгованість у розмірі 20017,58 доларів США, що за курсом НБУ складає 421169,88 грн., з яких: 10784,65 доларів США становить сума основного боргу; 6210,72 доларів США сума процентів за користування кредитними коштами; 3022,21 доларів США сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно п. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Верховного суду України від 19 листопада 2014 року № 6-160цс14 зроблений правовий висновок, про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Пунктом 1.1 Кредитного договору визначено обовязок позичальника здійснювати погашення заборгованості за цим договором щомісячно в період з «28» по «02» число кожного місяця шляхом надання Банку коштів(щомісячний платіж) у сумі 470,05 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом та відсотками, комісією. У випадку виконання Банком доручення Позичальника по сплаті страхових платежів згідно п. 2.1.3 даного договору, перерахована в рамках виконання цього доручення сума повинна бути погашена Позичальником у перший з періодів сплати, наступний за датою перерахування коштів, якщо інше не передбачено відповідною угодою до даного договору.

Відповідно до п. 2.1.3 Кредитного договору Позичальник доручає Банку перераховувати необхідні страхові платежі на користь Страхувальника згідно договорів страхування.

Встановивши, що відповідач не виконав взяті на себе зобовязання з повернення кредитних коштів та процентів, з врахуванням заяви про застосування строку позовної давності до нарахованої неустойки (т. 1 а.с. 94) та врахування строку позовної давності у 12 місяців, місцевий суд прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог частково шляхом стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором №VOH0GO00000199 від 28 жовтня 2004 року у загальному розмірі 19 405,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 травня 2015 року складає 408325,49 грн, з яких: 10 784,65 доларів США становить сума основного боргу; 6210,72 доларів США сума процентів за користування кредитними коштами; 2410,55 доларів США сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять первинних документів та документів бухгалтерського обліку оформлених належним чином, а відтак встановити фактичну суму заборгованості не можливо правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

На підтвердження наявності у відповідача заборгованості по кредитному договору банком було надано суду банківські виписки, як належні докази підтвердження видачі кредиту та перерахування частини кредитних коштів на виплату страхових платежів. Крім того, факт видачі коштів і наявна заборгованість підтверджені не тільки банківськими виписками, але й іншими первинним документами ордером-розпорядженням, платіжними дорученнями, меморіальними ордерами (т. 1 а.с. 119-123, 140-143, 154-179).

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним, необґрунтовано збільшеним на загальну суму 1915,32 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки, наявність заборгованості за даним Кредитним договором у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань підтверджується матеріалами справи.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов'язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості. Перерахування на сплату страхових внесків у сумі 1915,32 доларів США відображено у банківській виписці (т. 1 а.с. 155) та меморіальних ордерах (т. 1 а.с. 167-177).

Належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість розрахована невірно, має менший розмір, ніж зазначено в розрахунку, або при її обчисленні не враховано будь-які, здійснені відповідачем ОСОБА_4 платежі, відповідачем ОСОБА_2 не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій.

Покликання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги висновок експерта є безпідставними, оскільки у висновку судово-економічної експертизи № 2170 від 24.03.2017 року експерт не встановив суму заборгованості за кредитним договором та не спростував розрахунку заборгованості наданого позивачем, а лише надав оцінку відповідності оформленню документів банку на видачу кредиту вимогам нормативно-правових актів НБУ з організації касової роботи банків.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 судом була призначена додаткова судово-економічна експертиза, проте матеріали справи повернулися до суду без проведення експертизи в звязку з тим, що відповідач не здійснила оплату за проведення експертизи.

Розмір заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, перевірений судом, а стороною відповідача не надано доказів на спростування встановленої судом суми заборгованості.

Зазначення експертом у висновку судово-економічної експертизи, що в матеріалах справи відсутні оформлені відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ документальні підтвердження видачі кредитних коштів(в т.ч. відсутня заява на видачу готівки, підписана позичальником) на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки позичальником не заперечується факт отримання кредитних коштів, кредитний договір недійсним не визнавався. Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував сам факт отримання кредиту позичальником.

Крім того, суд першої інстанції ухвалюючи рішення в даній справі оцінив висновок експерта відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута у відсутності відповідача ОСОБА_4, неповідомленої належним чином про час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу(питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду(у разі якщо таке повідомлення є обовязковим) якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Проте, відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу на судове рішення не подавала.

Таким чином, місцевий суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Докази та обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді