АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/1436/18
Провадження № 22-ц/792/1003/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року (суддя Стефанишин С.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що вона є єдиним власником житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_3. Її син, ОСОБА_5, з 31 серпня 2012 року зареєстрований за тією ж адресою, однак, не проживає у зазначеному житловому приміщені понад рік, з 2016 року, на підтвердження чого вона надала акт про його не проживання від 20 грудня 2017 року, складений УМК «Дубове».

У зв'язку з цим позивач просила суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, кімнатою АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою того ж суду від 20 червня 2018 року виправлено описку в першому абзаці резолютивної частини рішення та зазначено відповідача, відносно якого відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове рішення, в якому з врахуванням виходу за межі позовних вимог задовольнити позов повністю, усунути перешкоди в користуванні майном (власною квартирою позивача) шляхом визнання сина, ОСОБА_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, кімнатою АДРЕСА_2.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено та не представлено доказів, що обґрунтовують вимогу про визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням з підстав, зазначених у позовній заяві, а також що останній чинить перешкоди у користуванні житлом.

Посилається на те, що позивач зареєстрована, проживає та є єдиним власником кімнати АДРЕСА_2. Відповідач, будучи прописаним з 2012 року, проживав у ній до 2016 року, далі у кімнаті проживати не планує, тому виселився. Апелянт вважає, що згідно чинного законодавства син має бути знятий з реєстрації місця проживання як такий, що втратив своє право користування належним позивачу житловим приміщенням. Крім того, відносини між сторонами погіршились, і вони не спілкуються між собою ні по телефону, ні особисто понад рік. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відтак, як зазначено апелянтом, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Отже, суду першої інстанції слід було захистити право позивача шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою - визнанням відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно норм законодавства суд має право вийти за межі заявлених вимог лише у випадках, прямо передбачених законом, тому, як вважає ОСОБА_4, суд міг застосувати також незазначені статті і уточнити позовні вимоги та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 4).

ОСОБА_4 є власником кімнати АДРЕСА_6, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав №33048887 від 1 лютого 2012 року (а. с. 7).

Відповідач ОСОБА_5 є сином позивача та зареєстрований за адресою: кімната АДРЕСА_7 як член сім'ї власника (а. с. 8, 16).

20 грудня 2017 року УМК «Дубове» складено акт, з якого вбачається, що ОСОБА_5 у кімнаті АДРЕСА_2 не проживає з 2016 року. Акт складено за показаннями сусіда позивача ОСОБА_8 (а. с. 9, 10).

22 грудня 2017 року УМК «Дубове» ОСОБА_4 надано довідку, що з її слів та вище зазначеного акту її рідний син, ОСОБА_5, у АДРЕСА_1 не проживає з 2016 року близько одного року по сьогоднішній день (а. с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено та не представлено доказів, що обґрунтовують вимогу про визнання ОСОБА_5 втратившим право на користування житловим з підстав зазначених у позовній заяві а також, що останній чинить перешкоди у користуванні житлом. Беручи до уваги відсутність перешкод у користуванні позивачем житловим приміщенням суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача втратившим право на користування житловим приміщенням №11, що знаходиться за адресою: вул. Госпітальна, 2 в м. Хмельницькому, тому визнав позов необґрунтованим, в результаті чого в задоволенні позову відмовлено.

З таким висновком погоджується Апеляційний суд Хмельницької області.

Посилання апелянта на те, що вона зареєстрована, проживає та є єдиним власником житлового приміщення у гуртожитку - кімнати АДРЕСА_2, і що відповідач, будучи прописаним з 2012 року, проживав у ній до 2016 року, далі у кімнаті проживати не планує, тому виселився, відтак, є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не є достатньою підставою для задоволення позову.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач заявив, що у квартирі не проживає з липня 2017 року (а. с. 25).

Незгода апелянта з висновком суду, що нею не доведено та не представлено доказів, що обґрунтовують вимогу про визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням з підстав, зазначених у позовній заяві, а також що останній чинить перешкоди у користуванні житлом, є необґрунтованою та не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Наявні в матеріалах справи складені УМК «Дубове» акт від 20 грудня 2017 року та довідка від 22 грудня 2017 року суд правомірно не визнав належними доказами, оскільки в них зазначається, що інформація отримана зі слів ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Хмельницької області

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_9 Категорія: 46

Доповідач - Купельський А.В.