Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/10863/15-ц

провадження № 61-40375св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Оверчук Ольга Миколаївна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області, у складі судді Денисюка П. Д., від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Хилевича С. В.,

Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., від 19 червня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 30 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 71 тис. доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 29 травня 2038 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором у той же день між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між

ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за спірним кредитним договором. Позичальник неналежним чином виконував свої зобов'язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 2 232 610,64 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1701/0508/76-002

від 30 травня 2008 року у розмірі 2 232 610,64 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на нього.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту порушених прав іпотекодержателя, а тому реалізується шляхом укладення відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателяабо застереженням в іпотечному договорі, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 19 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, пославшись на правову позицію, висловлену у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (провадження № 14-38цс18), зазначив, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що такий спосіб захисту права іпотекодержателя як звернення стягнення на майно шляхом набуття предмета іпотеки у власність може застосовуватисьіу порядку позасудового врегулювання, і у судовому порядку. Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово підтверджував можливість застосування такого способу захисту права у судовому порядку.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 30 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №1701/0508/76-002, за його умовами банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі

71 тис. доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк до 29 травня

2038 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором у той же день між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за спірним кредитним договором.

ОСОБА_5 неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 2 232 610,64 грн, з яких: тіло кредиту - 589 244,08 грн, відсотки - 584 562,08 грн, пеня -

54 957,90 грн, три відсотки річних від заборгованості за тілом кредиту -

530,12 грн, три відсотки річних від заборгованості за процентами -

3 316,46 гривень.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому

статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 14-38цс18.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є по суті правильними. Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є безпідставними та висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня

2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта