П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м. Рівне

справа № 565/120/18

провадження № 22-ц/787/869/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В.(суддя доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету

Вараської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5

представник відповідача ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області в складі судді Ковтуновича М.І. від 28 лютого 2018 року, ухваленого в 14 год. 21 хв. в м. Вараш, повний текст якого виготовлено 5 березня 2018 року,

в с т а н о в и в :

15.01.2018року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 23.08.2016 року з ним був укладений контракт, відповідно до умов якого він займав посаду директора Центру дозвілля. 21.12.2017р. його звільнено із займаної посади згідно з п.4 статті 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки 24.11.2017р. він виконував розпорядження керівництва та перебував у службовому відрядженні у м. Львів, зокрема, забезпечував участь народного аматорського ансамблю бандуристів «Берегиня», солістів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у Міжнародному фестивалі-конкурсі культури та мистецтв «Зірковий парад 2017». Після повернення з відрядження дізнався про складання акту про його відсутність на робочому місці. Доводить, що лише 28.11.2017р. культорганізатор центру дозвілля отримала у відділі культури та туризму лист про те, що відмовлено ОСОБА_3 в службовій записці №116 від 16.11.2017р. Позивач вважає, що трудової дисципліни та трудових обов'язків він не порушував, підстави для його звільнення відсутні. Вказує, що при звільненні також відповідачем не було дотримано вимог норми ст.43 КЗпП України (щодо отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації) та норм ст.33 ч.3 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» (щодо попередження позивача про звільнення та письмового повідомлення про таке попередження не менш ніж за 15 днів відповідної місцевої ради).

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 лютого 2018 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_5.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року поновлено ОСОБА_3 на посаді директора центру дозвілля відділу культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради.

Стягнуто із відділу культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради на користь ОСОБА_3 заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17875 грн. 98 коп., із утриманням з цієї суми загальнообовязкових платежів (податків) відповідно до закону.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в сумі платежу за один місяць 7606,8 грн. допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 24.11.2017року позивач перебував у м.Львові у відрядженні, яке погоджено керівництвом, що стверджується засвідченим в.о. начальника відділу культури та туризму ОСОБА_9 табелем обліку робочого часу, а тому були відсутні підстави для його звільнення за п.4 статті 40 КЗпП України. На підставі ст.235 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заробіток за час його прогулу працівника.

У поданій апеляційній скарзі відповідач вважає рішення незаконним через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що висновок суду про те, що роботодавець усно погодив відрядження позивача суперечить Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998року, відповідно до якої направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням).

Доводить, що була відсутня доцільність відрядження директора центру, оскільки ОСОБА_3 особистої участі у заході не брав та не запрошувався.

Стверджує, що центр дозвілля є структурним підрозділом відділу культури та туризму, а тому звільнення позивача повинно було погоджуватись профспілкою, що діє у відділі. Однак у відділі культури та туризму така профспілка не утворена. Первинна профорганізація Центру дозвілля, яка відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 у встановленому чинним законодавством не легалізована і про своє створення відділ не повідомляла, а тому її рішення юридичного значення не має.

Вважає, що чинне законодавство не передбачає обовязку роботодавця попереджати працівника про його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому відсутній і обовязок у нього письмово повідомляти відповідну раду про звільнення позивача, який є депутатом Вараської міської ради.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове-про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що факт його перебування у службовому відрядженні підтверджують докази, зокрема план роботи центру дозвілля на листопад 2017року, лист запрошення ВГО «Європейська фестивальна-концертна молодіжна ліга», службова записка, табель обліку робочого часу працівників центру за листопад 2017року. Стверджує, що первинна профспілка центру є структурною ланкою Володимирецької районної організації профспілки культури, що стверджується листом голови цієї профспілки та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду-без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Звертаючись з позовом, позивач зазначав єдину причину відсутності його на роботі 24 листопада 2017року - перебування у відрядженні у м.Львові.

Встановлено, що 18 серпня 2016 року між ОСОБА_4 культури виконкому Кузнецовської міської ради та ОСОБА_3 укладено контракт, за яким останній призначений директором Центру дозвілля, зі строком дії з 23 серпня 2016року по 22 серпня 2021року.

ОСОБА_4 культури виконавчого комітету Кузнецовської міської ради перейменовано у відділ культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради.

Наказом відділу культури та туризму від 21.12.2017р. №142-к з 21.12.2017р. припинено дію контракту з директором центру дозвілля від 18.08.2016р. укладеного з ОСОБА_3 згідно п. 25 «з ініціативи органу управління до закінчення строку дії цього контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом»; звільнено ОСОБА_3 21.12.2017р. з посади директора центру дозвілля відділу культури та туризму за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України.

Сторонами не заперечується, що 24.11.2017р. ОСОБА_3 був відсутній на роботі, знаходився в м.Львові, де проходив Міжнародний фестиваль-конкурс культури та мистецтв «Зірковий Парад 2017», в якому приймали участь Народний аматорський ансамбль бандуристів «Берегиня», солісти ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Позивач стверджує, що 24.11.2017 року він знаходився у відрядженні, яке було погоджено в.о. начальника відділу культури та туризму, що стверджується в сукупності табелем обліку робочого часу, планом роботи центру дозвілля на листопад 2017року, листом запрошенням ВГО «Європейська фестивальна-концертна молодіжна ліга», службовою запискою.

Такі покликання є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до плану роботи центру дозвілля відділу культури та туризму на листопад 2017р., затвердженого профорганізатором центру дозвілля та начальником відділу культури та туризму, ОСОБА_3 був відповідальним виконавцем за участь у Міжнародному фестивалі-конкурсі «Зірковий парад 2017» .

Із листа-запрошення голови правління ВГО «Європейська фестивальна-концертна молодіжна ліга», адресованого на імя начальника відділу культури та туризму ОСОБА_5, вбачається запрошення Народного аматорського ансамблю бандуристів «Берегиня» та солістів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на Міжнародний фестиваль-конкурс культури та мистецтв «Зірковий Парад 2017», який відбудеться 24-26 листопада 2017р. у м. Львів (далі фестиваль-конкурс «Зірковий парад 2017»). На копії запрошення міститься вхідний номер 157 від 6.11.2017р. та віза «ОСОБА_3. До виконання. підпис»

Підпунктом 13 пункту 6 Контракту від 18.08.2016року передбачено, що керівник закладу зобовязаний погоджувати з органом управління свої відпустки, закордонні відрядження та відрядження в межах України.

Підпунктом 2 пункту 12 цього ж Контракту встановлено, що орган управління погоджує керівникові відпустку, закордонні відрядження та відрядження в межах України.

Таким чином, контрактом, укладеним між сторонами, передбачено, що відрядження керівника Центру дозвілля має бути погоджено органом управління, тобто відділом культури та туризму виконкому Вараської міської ради.

16.11.2017р. позивач звернувся із службовою запискою до в.о. начальника відділу культури та туризму з проханням відрядити його у службове відрядження в м.Львів у період з 23.11.2017р. по 27.11.2017р., з метою забезпечення участі Народного аматорського ансамблю бандуристів «Берегиня» та солістів у фестивалі-конкурсі «Зірковий парад 2017».

Пунктом 1 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998року, встановлено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження.

Таким чином, діючим законодавством врегульований порядок відрядження працівника, відповідно до якого рішення з приводу даного питання приймається керівником у письмовій формі.

Сторонами не заперечується, що наказ чи розпорядження про відрядження ОСОБА_3 24 листопада 2017року у м.Львів керівником відділу культури та туризму не видавався, а тому позивач був відсутнім на роботі у цей день без поважних причин, що є грубим порушенням трудової дисципліни, умов Контракту та є прогулом.

Покликання позивача про те, що проїзні документи були придбані ним після отримання завізованого начальником відділу листа-запрошення спростовуються копіями наданих квитків, відповідно до яких вони були придбані на імя ОСОБА_3 30.10.2017року (а.с.27)

Судом не було враховано, що працівник має право відбувати у відрядження після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника. У звязку з цим висновок суду першої інстанції про те, що відрядження ОСОБА_3 було погоджено підписаним табелем обліку робочого часу та, що узгодження відрядження може бути усним є не обґрунтованим й таким що не відповідає вимогам закону.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідачем дотриманні вимоги ст. 149 КЗпП України перед застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, зокрема, відділом проведено службову перевірку, взято від ОСОБА_3 письмові пояснення, враховано обставини за яких вчинено проступок та попередня робота працівника.

Встановлено, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача не закінчився та дисциплінарне стягнення до нього за цей проступок раніше не застосовувалось.

З огляду на зазначене, ураховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_3 проведено у відповідності до вимог закону, тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі.

Що стосується згоди профспілки на звільнення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Для висновку про наявність обов'язку ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради перед первинною профорганізацією Центру дозвілля передбаченого положеннями КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» необхідно встановити факт створення професійної спілки, направлення роботодавцю письмового повідомлення про створення такої профспілки, наявність списку працівників, які є її членами, та факт того, що позивач є членом профспілки.

У ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу.

Профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту.

Відповідно до ч. 7 ст. 16 вказаного Закону України статус організацій всеукраїнської профспілки чи профспілки іншого статусу визначається статутом цієї профспілки. Про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

В матеріалах справи на а.с. 64 міститься протокол первинної профорганізації Центру дозвілля відділу культури та туризму виконкому Вараської міської ради №5 від 20.12.2017року, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача. Згідно протоколу дана первинна профорганізація складається із 5 членів, одним з яких є ОСОБА_3

Встановлено, що у відділі культури та туризмі первинна профспілка не утворена.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач стверджує, що первинна профорганізація Центру дозвілля відділу культури та туризму виконкому Вараської міської ради є структурною ланкою Володимирецької районної організації профспілки працівників культури.

Разом з тим, ОСОБА_3 або Володимирецькою районною організацією профспілки працівників культури належними та допустимими доказами не підтверджено проведення легалізації цієї первинної профорганізації у встановленому законом порядку, у тому числі направлення відповідачу письмового повідомлення про її створення із зазначенням працівників, які є членами профспілки, факт членства у ній позивача.

Незважаючи на те, що відповідачем не отримано повідомлення про створення первинної профорганізації, але з метою дотримання вищевказаних положень Закону України відділом культури та туризму 4 грудня 2017 року направлено первинній профорганізації Центру дозвілля направлено подання відділу з проханням розглянути питання щодо надання згоди на звільнення позивача. (а.с.63)

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до протоколу первинної профорганізації Центру дозвілля відділу культури та туризму виконкому Вараської міської ради №5 від 20.12.2017року профспілковий орган не надав згоду на звільнення позивача. Це рішення профспілкового органу складається із стислого викладу пояснень трьох членів профспілки, в т.ч. ОСОБА_3 та висновку про відмову у наданні згоди на звільнення останнього. (а.с.64)

Дослідивши викладене, апеляційний суд вважає, що відмова первинної профорганізації Центру дозвілля відділу культури та туризму виконкому Вараської міської ради на звільнення позивача, не містить правового обґрунтування незаконності звільнення та чіткої аргументації даної відмови, а тому відповідач, не зважаючи на наявне рішення профорганізації, правомірно звільнив ОСОБА_3 із займаної посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Щодо порушення відповідачем положень ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Встановлено, що ОСОБА_3 є депутатом Вараської міської ради.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом.

Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду.

Відповідач за 15 днів не повідомляв місцеву раду про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Разом з тим, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» не встановлює неможливості звільнення депутата місцевої ради без згоди відповідної ради, а лише зобов'язує роботодавця повідомити місцеву раду про таке рішення, а порушення роботодавцем вимог вказаного Закону у цій частині само по собі не може бути підставою для поновлення працівника.

Звертаючись із позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_3 також просив стягнути з відповідача на його користь заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 875,98 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За наведеного, враховуючи, що порушень чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3 не було, його позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 2114,41грн. судового збору. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову підлягає поверненню відповідачу із Державного бюджету України сплачений ним судовий збір при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, п.4 ч.1 ст.40, ст. ст. 43, 148, 149, 235 КЗпП України, ст.16, ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради задовольнити частково.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року скасувати.

ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Управлінню Державної казначейської служби України у м. Рівне повернути ОСОБА_4 культури та туризму виконавчого комітету Вараської міської ради кошти в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять)грн. 41 коп., які були сплачені ним на рахунок отримувача УДКСУ у м. Рівне № 0002, код отримувача 38012714, банк отримувача ГУ ДКСУ у Рівненській області, код банку 833017, згідно платіжного доручення № 50 від 3 квітня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2018року