Справа № 504/2414/18
Провадження № 6/504/43/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2018 р. смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, смт. Доброслав подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лиманського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1, про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до задоволення ним своїх зобовязань по сплаті боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лиманського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1 звернулась до суду із поданням, яким просила суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до задоволення ним своїх зобовязань по сплаті боргу.

Державний виконавець подав письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, надав матеріали виконавчих проваджень ВП 40641503, 40641639 для огляду у судовому засіданні.

Перевіривши матеріали виконавчого провадження, суд дійшов до висновку, що подання державного виконавця не може бути з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права.

В силу ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналіз наведеної норми Основного Закону, дозволяє суду дійти до висновку, що свобода вільно залишати територію України не є абсолютною, і може бути обмежена на підставі закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими для виконання на всій території України.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 15.10.2009 року у справі «ОСОБА_3 проти України» Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення, залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі Войтенка, п. 53).

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Райлян проти Росії» (Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року).

Суд також зазначив, що саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

У відповідності до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини (Рим, 1950 рік) кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно усталеної правозастосувної практики Європейського Суду, термін «необхідність» полягає в тому, що втручання відповідає соціальній необхідності і, зокрема, що ця «необхідність» пропорціональна поставлені законній меті.

Зясовуючи, чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві», Європейський Суд виходить з того, що договірним державам надана певна свобода власного розсуду (Camenzind v. Switzerland) от 16 декабря 1997 г., Reports of Judgments and Decisions 1997-VIII, p. 2893, §44).

Однак виключення, які містяться в пункті 2 статті 8 Європейської Конвенції з прав людини, необхідно розуміти вузько, а необхідність їх застосування в конкретній справі повинна бути переконливо встановленою (Buck v. Germany), §44).

Європейський Суд з прав людини у справі (Smirnov v. Russia) відмітив, що повинна мати місце розумна пропорційність між застосованими заходами та поставленою метою, яка повинна бути здійснена будь- якими мірами з боку держави, в тому числі мір, що направлені на контроль використання особою майна. Ця вимога є поняттям «справедливого балансу», якого необхідно досягнути між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи (Edwards v. Malta).

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої статті 6 цього Закону, зокрема якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Лиманського ВДВС Одеської області перебуває виконавчі провадження ВП 40641503, 40641639 з примусового виконання виконавчих листів, виданих 03.02.2006 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 2-7126/05 про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Авіаційних робітників Міністерства оборони України» 68200 грн., та 660 грн.

13.11.2018 року державним виконавцем відкриті виконавчі провадження, про що винесено відповідні постанови.

У поданні державний виконавець зазначив, що в установлений законом строк для добровільного виконання, боржник вимоги виконавчого документу не виконав.

Доказів направлення боржнику постанов про відкриття виконавчих проваджень рекомендованою поштою суду не надано.

В силу ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) однією із засад виконавчого провадження є верховенство права.

Положенням ч. 1 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту завдань принципу верховенства права відкривається обовязок державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Гарантією є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в порядку, встановленому цим Законом.

За правилами ст.. 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний (приватний) виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону копії постанов державного (приватного) виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний (приватний) виконавець зобовязаний довести до відому сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, яка вказана у виконавчому документі.

Суд враховує, що виконавцем не дотримано положення наведеної норми закону.

Більш того, у матеріалах виконавчого провадження є акт виконавця від 04.06.2018 року про не проживання боржника за адресою, на яку направлені постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень.

Згідно відповіді з адресного бюро боржник не зареєстрований по Одесі та Одеській області.

Суд враховує, що законодавцем гарантовано боржнику право на самостійне виконання рішення суду (виконавчого документу), яке, виходячи з вищенаведених норм Закону, розпочинається з дня отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, суд дійшов до переконливого висновку, що обмеження боржнику наданого йому певного Конституційного права, зокрема, свободи вільно залишати межі України, можливо лише після виконання вищевказаних положень Закону України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець в даному випадку не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про розшук боржника.

На підставі наведеного, керуючись ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини, ч.1 ст. 8, ст. 33, ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 5 ст. 128 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. ст. 258-260, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лиманського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_1, про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до задоволення ним своїх зобовязань по сплаті боргу, - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом пяти днів з часу отримання її копії через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко