Справа №490/8634/17 24.05.2018
Провадження №22-ц/784/723/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Яценко Л.В.

За участю учасників справи: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року, ухваленого в приміщенні того ж суду о 10:27 у складі судді Гуденко О.А. у цивільній справі (єдиний унікальний номер № 490/8634/17, номер провадження № 22ц/784/723/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

04 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку 27 по вул. Поштова в м. Миколаєві.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником вказаного будинку за договором дарування від 27.08.2013 року. В будинку зареєстрований відповідач, його батько ОСОБА_4 (її брат), та її мати ОСОБА_5

Відповідач не проживає в будинку з лютого 2016 року без поважних причин, його особистих речей там немає.

Посилаючись на зазначене та вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача в спірному будинку створює для неї перешкоди в здійсненні її прав власника щодо користування та розпорядження своєю власністю позивач вважала, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 34-35).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову (а.с. 38-39).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання повідомлений відповідно до вимог ч.3 ст. 130 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає таким вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач згідно із договором дарування від 27.08.2013 року, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок № 27 по вул. Поштова в м. Миколаєві. Відповідач проживав в цьому будинку від народження, проте з початку 2016 року після повернення з лав ЗСУ вирішив поїхати на заробітки за кордон, хоча бабуся та батько, які проживають в будинку, були проти цього. Позивач в спірному будинку не проживає, має інше зареєстроване місце проживання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач не проживає в будинку без поважних причин. Крім того, суд зазначив, що позивач, яка також працює за межами України, не довела, що має потреби використовувати спірний будинок для власного проживання, а також того, що є перешкоди у вільному розпорядженні ним. Також не довела, що відповідач втратив звязок зі спірним житловим будинком. Наявність перешкод у здійсненні права власності, що потребує захисту саме у обраний позивачем спосіб, не доведена.

Зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В відповідно до розяснень, що містяться в п.п. 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач не посилається на те, що після переходу до неї права власності на спірний будинок вона та відповідач не були членами однієї сімї. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач не проживає в будинку більше одного року без поважних причин, однак в позові, наполягаючи на тому, що відповідач не проживає, позивач не зазначає, з яких неповажних причин відповідач не проживає в спірному будинку.

Встановлена судом з пояснень свідків причина непроживання виїзд за кордон на заробітки, обгрунтовано визнана поважною, оскільки ринок праці в Україні обмежений.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначений висновок суду є передчасним, оскільки свідки зазначили ймовірну причину непроживання відповідача, не впливає на висновок суду про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем взагалі не надано та не доведено будь-яких неповажних причин непроживання відповідача у спірному будинку.

За такого висновок суду про відмову у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, є правильним.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В позовній заяві, посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку, який належить на праві власності, створює позивачу перешкоди в здійсненні її прав власника щодо користування та розпорядження належним їй будинком, не наведено доказів того, що вказана обставина (реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку) перешкоджає у користуванні або розпорядженні власником своєю власністю.

Доказів на підтвердження зазначеного суду першої інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не несе жодних витрат на утримання спірного будинку, по-перше, не доведені, оскільки не надано доказів того, хто саме несе витрати на утримання будинку, з урахуванням того, що позивач в будинку не зареєстрована, проживає за кордоном, а фактично в будинку проживають її матір ОСОБА_5 та брат, батько відповідача, ОСОБА_4 По-друге, правовідносини сторін з приводу витрат на утримання будинку регулюються ст. 156 ЖК України, якою передбачено, що спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку, тобто зазначена в апеляційній скарзі обставина не є за змістом закону підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів визнає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року