Справа № 446/729/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/594/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в загальній сумі 178 990,00 грн., що еквівалентно 7000 доларів США, трьох процентів річних за період з 01.11.2015 року по 12.04.2016 року в розмірі 2397,97 грн., 5000.00 грн. моральної шкоди та витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою від 29.09.2015 року, підтверджується, що ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_4 7000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 01.11.2015 року. Однак відповідач немає наміру повертати кошти, оскільки на усні звернення про повернення грошових коштів, так і на письмове повідомлення, відповідачка жодним чином не відреагувала, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права. Беручи до уваги те, що офіційний курс гривні щодо долара США згідно повідомлення НБУ від 12.04.2016 року станом на дату звернення до суду з позовом становив 25,57 грн. за 1 долар США, тому 7 000 доларів США еквівалентно 178 990 грн. Крім того, враховуючи положення 625 ЦК України та ст. 1048 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплати основний борг з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та процентів від суми позики за весь час прострочення виконання зобов'язання, що становить за період з 01.11.2015 року по 12.04.2016 року - 2397,97 грн. І оскільки відповідач своїми діями порушила звичний спосіб життя позивача, оскільки він не міг за рахунок власних коштів забезпечити собі належні умови проживання, необхідне харчування, забезпечити придбання ліків через незадовільний стан здоров'я, оскільки на грунті нервового зриву вимушений був звертатись до лікарів, так як переживав, щоб не втратити особисті кошти, а тому вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 7000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.04.2016 року становить 178990 (сто сімдесят вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто) грн. боргу за договором позики від 29 вересня 2015 року; 3 % річних за період з 01.11.2015 року до 12.04.2016 року в розмірі 2397( дві тисячі триста дев'яносто сім) грн. 97 коп. та 1789 (одну тисячу сімсот вісімдесят дев'ять) грн.39 коп. сплаченого судового збору. У задоволенні позовних вимог про стягнення 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, який в інтересах ОСОБА_2 вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору мав дослідити зміст розписки, з якого вбачається, що позивач «позичає гроші в сумі 7 тисяч доларів США», проте в розписці не зазначено, що відповідачка отримала кошти від позивача та зобов'язується їх повернути. Висновки суду суперечать правовому висновку ВСУ у справі № 6-1967цс15 згідно з яким, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тобто, суд першої інстанції зобов'язаний був встановити, чи конкретною розпискою підтверджується отримання відповідачкою в позику коштів, оскільки із її пояснень вбачалось, що коштів вона від позивача не отримувала. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 11, ч .2 ст. 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 29.09.2015 року ОСОБА_2 власноручно написала розписку, з якої вбачається, що ОСОБА_2 позичила гроші в сумі 7 тисяч доларів США, які зобов»язалась повернути у термін до 1 листопада 2015 року власнику коштів, ОСОБА_4.

З врахуванням положень ч.2 ст. 1047 ЦК України, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який задовольняючи позов виходив з того, розписка від 29.09.2015 року, є підтвердженням укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Доводи апелянта про те, що із написаної ОСОБА_2 розписки не вбачається, що вона отримала кошти по розписці і що такі кошти були їй передані, спростовується розпискою, написаною нею власноручно, якою підтверджується не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи апелянта спростовуються і висновком судової почеркознавчої експертизи №5473 від 21.12.2017року, згідно якої підписи у розписці від 29.09.2015 року виконані ОСОБА_2; ознак, які б свідчили про вплив на виконавця рукописного тексту розписки, збиваючих факторів (природного, штучного характеру), в тому числі психологічного тиску на неї з боку інших осіб, експертом не встановлено.

Доводи апелянта про одержання відповідачкою іншої, ніж зазначено у розписці суми боргу та укладення договору позики під тиском зі сторони позивача, як і повернення нею боргу в повному розмірі, є голослівними, оскільки такі не доведені належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України.

Згідно з розпискою відповідачка ОСОБА_2 зобов'язалась повернути ОСОБА_4 позичені кошти в розмірі 7000.00 дол. США у термін до 01.11.2015 року, разом з тим у порушення зазначених норм та умов договору, відповідачка зобов'язання не виконала, позичені кошти в термін до 01.11.2015 року ОСОБА_4 не повернула.

Враховуючи зазначені обставини, те, що відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань за договором позики, позичені кошти не повернула, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_4 сума боргу - 7000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.04.2016 року становить 178990 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, за змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки за умовами договору позики відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти до 01 листопада 2016 року, і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу позичених коштів, а відтак з врахуванням приписів ч.2 ст. 625 ЦК України,суд вірно стягнув три відсотки річних за період з 01 листопада 2015 року до 12 квітня 2016 року, що складають 178990 : 365 х 3 х 163 : 100= 2397,97 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 5000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди позивачем не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в цій частині вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.