Номер провадження: 22-ц/785/3414/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 (суддя Васильків О.В.),

встановив:

У серпні 2017 року Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області звернувся до суду із поданням, в якому просить тимчасово обмежити боржника громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань за виконавчим листом №520/13642/15-ц, виданим на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року. Заявник посилається на те, що добровільно судове рішення боржником не виконується.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року подання Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, до виконання зобовязань за рішенням Київського районного суду м. Одеси №520/13642/15-ц.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення. В обґрунтування скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для обмеження у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_3 немає, оскільки обмежують його право вільного пересування. А також, що боржнику не було відомо про наявність виконавчого провадження за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року, ухилятись від виконання судового рішення наміру не мав.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року у справі №520/13642/15-ц ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7О. моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судовий збір 551,20, грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2560,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 30590,79 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8, судовий збір у розмірі 1102,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2560,00 грн.

01.03.2017 року Київським районним судом м. Одеси по справі №520/13642/15-ц видано виконавчі листи.

Постановами Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23.03.2017 року ВП №53626637 та ВП №53626815, ВП №53684044, ВП №53684165, ВП53684044 відкрито виконавче провадження із виконання виконавчих листів у справі №520/13642/15-ц.

Державним виконавцем на підтвердження заявлених у поданні вимог надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, відповідь ДПС України, відповідь УПФ України, лист територіального сервісного центру №5141, постанову про накладення арешту. Згідно акту державного виконавця від 08.08.2017 року, виходом за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що боржник за вказаною адресою не мешкає, встановити місце мешкання боржника не представилося можливим.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України (в редакції Закону на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За змістом п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи чи керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК (в редакції Закону 2004 року, чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК (в редакції Закону 2004 року, чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції), подання державного виконавця розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо неналежного виконання зобовязання.

Отже, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання. У звязку з цим, з метою всебічного і повного зясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обовязків учасників спірних правовідносин, суду належить зясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобовязання в повному обсязі або частково.

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення вїзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється вїзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.

Оскільки державним виконавцем вчинено достатньо дій в межах виконавчого провадження, та боржнику достеменно відомо про відкрите виконавче провадження щодо нього, проте рішення суду станом на теперішній час боржником свідомо не виконано та останній ухиляється від його виконання, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги, що від виконання судового рішення боржник не ухилявся та не був обізнаний про його існування не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання апеляційної скарги на обмеження апелянта конституційних прав вільного пересування не ґрунтуються на законі, оскільки ч. 3 ст. 144 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст Постанови складено 24 травня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_9