Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 711/3953/15-ц

провадження № 61-1656зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року у складі судді Шиповича В. В., ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Іваненко Ю. Г., Ситнік О. М., Ступак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2006 року між Акціонерним поштово -пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 010/02-2/126/01-06, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США строком на 60 місяців зі сплатою 14 % річних.

Надалі до кредитного договору від 21 березня 2006 року вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.

У порушення умов зазначеного договору відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 25 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 20 698,25 доларів США.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 20 698,25 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 16 417,52 доларів США, із заборгованості сплати процентів у сумі 3 458,25 доларів США, пені в сумі 18 173 грн 14 коп, що еквівалентно 822,48 доларів США.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків їхньої недійсності.

Позовну заяву мотивовано тим, що генеральну кредитну угоду від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126-06 та кредитний договір від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126/01-06 укладено з порушенням встановленої законом письмової форми, оскільки вони засвідчені печаткою «Для угод»; вказані договори були укладені з окремими фізичними особами, які є посадовцями Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю, а не довіреністю, виданою банком.

Крім того, як вказувала ОСОБА_2, банком були порушені вимоги закону щодо надання кредиту у гривні, кредитний договір містить несправедливі умови про погашення кредиту та сплату відсотків у доларах США.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними генеральну кредитну угоду від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126-06 додаток № 1 до генеральної кредитної угоди від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126-06 - кредитний договір № 010/02-2/126/01-06, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126/01-06, яка виникла станом на 25 серпня 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом у сумі 16 417,52 доларів США, заборгованість за процентами в сумі 3 458,25 доларів США та пеню в сумі 18 173 грн 14 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» правомірно надано ОСОБА_2 кредит у доларах США, оскільки на той час Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», мав банківську ліцензію Національного банку України від 03 грудня 2001 року № 10 на право здійснення банківських операцій та дозвіл Національного банку України від 10 лютого 2004 року № 10-3 на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано відповідних доказів недійсності вказаних правочинів.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у зв'язку з невиконанням зобов'язання за кредитним договором у ОСОБА_2 утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у розмірі, вказаному у розрахунку заборгованості. ОСОБА_2 не надала доказів недійсності вказаних правочинів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що у зв'язку з невиконанням зобов'язання за кредитним договором у ОСОБА_2 утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» правомірно надано відповідачу кредит у доларах США.

Обставини, наведені ОСОБА_2, не є підставами, встановленими статтями 203, 215 ЦК України, для визнання вказаних правочинів недійсними.

У заяві про перегляд судових рішень, поданій у листопаді 2017 року до Верховного Суду України, ОСОБА_2 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року скасувати з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права на підставі підпункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, чинній на час подання заяви, а саме: статей 11, 15, 18, 21, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України, а також пункту 1 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 10, частин першої та другої статті 11, частини другої статті 27, статей 57, 58, 59, 60, статті 64, пунктів 5 та 7 частини шостої статті 130, частин першої та другої статті 131, статей 133, 134, 135, 137, 151, 152, 153, 168, частин четвертої, п'ятої, шостої статті 209, частини третьої статті 212 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, статей 215, 230, 1046, частини першої статті 1051 Цивільного кодексу України, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надала копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

від 25 травня 2016 року у справі № 667/3659/15-ц,

від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-26251св14;

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-10901св15,

від 23 січня 2017 року у справі № 569/19957/14-ц,

від 26 жовтня 2016 року у справі № 449/1318/13-ц,

від 12 квітня 2017 року у справі № 463/3660/15-ц,

від 15 лютого 2017 року у справі № 585/2353/16-ц,

від 22 березня 2017 року у справі № 466/7032/15-ц,

від 15 березня 2017 року у справі № 641/9202/15-ц,

від 16 листопада 2016 року у справі № 404/6312/15-ц,

від 15 березня 2017 року у справі № 756/7180/14-ц,

від 03 червня 2015 року у справі № 6-9627св15,

від 01 лютого 2017 року у справі № 442/4445/15-ц,

від 25 травня 2016 року у справі № 308/3885/15-ц,

від 13 квітня 2016 року у справі № 752/18046/14-ц,

від 20 серпня 2014 року у справі № 6-17634св14,

від 10 грудня 2014 року у справі № 6-22081св14,

від 14 вересня 2016 року у справі № 750/1951/15-ц,

від 13 липня 2016 року у справі № 761/15783/15-ц,

від 16 листопада 2016 року у справі № 296/10790/15-ц.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_2 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви.

За положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 21 березня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-2/126-06, згідно з умовами якої (пунктами 1.1., 1.2.) кредитор зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї угоди, при цьому загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках цієї угоди кредитами не повинен перевищувати 55 000 доларів США або еквіваленту у гривнях чи євро. Всі позики, як і відсотки за ним, згідно з пунктом 2.2 угоди повинні сплачуватися у тій самій валюті, в якій їх було надано.

До генеральної кредитної угоди від 21 березня 2006 року між банком та ОСОБА_2 були укладені такі додаткові угоди: додаткова угода від 15 листопада 2010 року № 1, якою продовжено строк дії генеральної кредитної угоди до 18 березня 2016 року; додаткова угода від 19 квітня 2012 року № 2, якою продовжено строк дії генеральної кредитної угоди до 18 березня 2022 року.

21 березня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 укладено додаток № 1 до генеральної кредитної угоди від 21 березня 2006 року № 010/02-2/126-06 - кредитний договір № 010/02-2/126/01-06, згідно з умовами якого кредитор надає позичальнику споживчий кредит за рахунок коштів Європейського банку реконструкції та розвитку в сумі 35 000 доларів США зі сплатою 14 % річних терміном на 60 місяців та погашенням відповідно до графіка (пункт 1.1.). Погашення основного боргу за кредитом і сплату відсотків позичальник здійснює в доларах США (пункт 3.3.).

До кредитного договору від 21 березня 2006 року між банком та ОСОБА_2 були укладені такі додаткові угоди:

- договір про зміни від 27 січня 2009 року № 1, яким, зокрема, змінено графік погашення кредиту та процентів;

- додаткова угода від 29 квітня 2009 року № 2, якою, зокрема, збільшено строк кредитування з 60 до 72 місяців, а також змінено графік погашення кредиту та процентів. Банк надав ОСОБА_2 кредитні канікули на період з 29 квітня 2009 року до 26 березня 2010 року шляхом зменшення розміру щомісячного платежу зі сплати суми кредиту та зміни строку його сплати;

- додаткова угода від 15 листопада 2010 року № 3, якою, зокрема, збільшено розмір процентів за користування кредитом з 14 до 15 % річних, а також встановлено, що кредит надається на строк до 21 березня 2015 року включно з погашенням відповідно до графіка. Крім того, сторони дійшли згоди про те, що на дату укладання цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за кредитним договором від 21 березня 2006 року становить 20 291,82 доларів США, з яких: 19 033,3 доларів США - заборгованість за кредитом, 171,58 доларів США - заборгованість з погашення процентів, 1086,94 доларів США - заборгованість з погашення процентів, строк сплати якої настав (заборгованість за процентами). При цьому з 15 листопада 2010 року фактична заборгованість за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна сум щомісячних погашень заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів;

- додаткова угода від 19 квітня 2012 року № 4, якою, зокрема, строком повернення кредиту визначено 21 березня 2021 року, у зв'язку із чим змінено графік погашення. Сторони дійшли згоди, що станом на 19 квітня 2012 року фактична заборгованість позичальника зі сплати суми кредиту становить 18 625,37 доларів США, а заборгованість, строк сплати якої настав, складає: 2 842,47 доларів США - заборгованість з погашення суми кредиту, 2 176,24 доларів США - заборгованість з погашення процентів. На підставі цієї додаткової угоди з 19 квітня 2012 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, при цьому відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів. Кредитором прощено позичальнику пеню в сумі 1 364,52 доларів США.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 25 серпня 2015 року розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 21 березня 2006 року становить: заборгованість у розмірі 20 698,25 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 16 417,52 доларів США, із заборгованості сплати процентів у сумі 3 458,25 доларів США, пені в сумі 18 173 грн 14 коп, що еквівалентно 822,48 доларів США.

Проценти за користування кредитом у період з 21 березня 2006 року по 14 листопада 2010 року нараховані за ставкою 14 % річних, а з 15 листопада 2010 року за ставкою - 15 % річних згідно з додатковою угодою від 15 листопада 2010 року № 3 до кредитного договору.

Пеня за порушення термінів повернення кредиту та процентів розрахована позивачем за один рік, із серпня 2014 року по серпень 2015 року, на підставі пункту 6.5.1. кредитного договору від 21 березня 2006 року, яким розмір такої пені встановлено на рівні 0,1 % за кожен день прострочення від суми платежу за процентами та основним боргом.

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року у справі № 667/3659/15-ц, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій, яким задоволено позовні вимоги про визнання недійсним споживчого кредитного договору та додаткових угод, додаткових договорів та договорів про внесення змін та доповнень до нього на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 203, 215 ЦК України, визнано кредитний договір недійсним, оскільки на момент укладення спірного кредитного договору права позивача були порушені.

Суд касаційної інстанції зазначив, що згідно з висновком експертизи від 05 травня 2015 року № 50 кредитний договір від 19 травня 2008 року № 0068/08/11/CL не відповідає вимогам чинного законодавства в частині надання банком інформації позичальнику про сукупну вартість кредиту, де вказана щомісячна сума погашення кредитних коштів та сума процентів відповідно до фактично отриманої суми кредиту. Згідно з вказаним висновком при встановленій договором процентній ставці 17 % фактично позивачем сплачувалося 18,6647 %, при договірній ставці 13,5 % - 14,5795 %, при 13,84 % - 16,7892 %.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-26251св14, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішення Апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2014 року, яким задоволено позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, за зустрічним позовом ПАТ КБ «Надра банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», визнано кредитний договір, договір іпотеки та договір поруки недійсними у зв'язку з тим, що кінцева сума відсотків перевищує суму кредиту в два рази. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-10901св15,на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору недійсним на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», визнано кредитний договір, договір іпотеки та договір поруки недійсними, оскільки відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 02 квітня 2014 року № 11 вихідним параметрам кредитування відповідає платіж у розмірі 862 доларів США, натомість банком встановлений платіж у сумі 870,18 доларів США. Абсолютне значення здорожчання кредиту за проведеним розрахунком становить 89 778,04 доларів США, що на 8 645,65 доларів США вище від задекларованого кредитним договором.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року у справі№ 569/19957/14-ц, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», визнано кредитний договір недійсним, оскільки ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2015 року призначено судово-економічну експертизу за результатами якої встановлено, що кредитний договір від 20 червня 2008 року № 0056/08/16-СLZ та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. А також у додатку № 1 відсутня інформація щодо розміру нарахованих процентів за користування кредитом, що не відповідає умовам пункту 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в кредитному договорі від 20 червня 2008 року № 0056/08/16-СLZ відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року у справі № 449/1318/13ц, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції постановив залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги про визнання правочину недійсним та на підставі статей 215, 230 ЦК України визнано кредитний договір недійсним, оскільки позивачу не було роз'яснено всіх умов договору, зокрема, строків та об'єму прав та обов'язків, оскільки графіка платежів позивачу надано не було.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у справі № 6-463/3660/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «Акцент-Банк» звернувся із позовом

про стягнення заборгованості, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 585/2353/16-ц,на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішення апеляційного суду, яким частково задоволено позовні вимоги про захист прав споживача та стягнуто з ТОВ «Вітлен» на повернення сплачених позивачем коштів на рахунок відповідача. Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивачем доведено, що умови укладеного договору між ним та ТОВ «Вітлен» є несправедливими, а нечесна підприємницька діяльність відповідача ввела споживача в оману. Разом з тим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору № 2818 про надання послуг оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит», укладеного 08 грудня 2015 року.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року у справі № 466/7032/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «Ідея Банк» звернулося із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що згідно з абзацами другим, третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 641/9202/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-404/6312/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи суд повинен перевірити законність нарахування банком комісії, передбаченої пунктом 1.4.1 кредитного договору.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 756/17180/14-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «Родовід Банк» звернулося із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; нормативно-правовий акт від 10 травня 2007 року № 168, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року у справі № 6-9627св15 не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2016 року у справі № 442/4445/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки ПАТ «ПриватБанк» звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; нормативно-правовий акт від 10 травня 2007 року № 168, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року у справі № 308/3885/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що визнаючи недійсними кредитний договір від 29 серпня 2007 року № MKMOG100000242 та іпотечний договір квартири, суд першої інстанції залишив поза увагою, що іпотечний договір забезпечував також зобов'язання за кредитним договором № MKMOG200000242, вимоги про визнання якого недійсним позивачем не ставились та який у судовому порядку недійсним не визнаний.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року у справі № 752/18046/14-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Також кредитним договором від 27 грудня 2007 року передбачено, що за порушення своїх зобов'язань позивач має сплатити пеню у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення. Крім того, передбачено за ті ж самі порушення штраф - 0,01 %. Тобто, окрім існування декількох видів відповідальності за одне й те ж порушення, договір передбачає, що розмір вказаних санкцій може істотно перевищувати розмір самої заборгованості і покласти непомірні грошові зобов'язання на позичальника.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року у справі № 6-17634св14,на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про визнання недійсним окремих умов кредитного договору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», визнано кредитний договір недійсним, оскільки умови пункту 9.1 кредитного договору від 22 квітня 2011 року в частині встановлення процентної ставки - 0,19 % щоденно на залишок основної суми кредиту, а також умови щодо подвоєння та потроєння розміру процентної ставки у випадку прострочення виконання кредитних зобов'язань є несправедливими та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та висновкам, викладеним у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року у справі № 6-22081св14 не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі № 750/1951/15-ц, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у кредитному договорі встановлено сплату комісії за управління кредитом, при цьому не зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у справі № 761/15783/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Суд касаційної інстанції зазначив, що пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених п, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року у справі № 296/10790/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не перевірив тверджень відповідача про те, що кредитним договором передбачена змінювана процентна ставка, а не фіксована, а також про те, що плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою зі змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, що не суперечить частині п'ятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк