Справа №487/835/18 29.05.2018
Провадження №22-ц/784/798/18
Провадження №22-ц/784/798/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Коломієць В.В. та Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції цивільну справу № 487/835/18 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 на ухвалу, яку постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Нікітіна Дмитра Геннадійовича у приміщенні цього суду 26 березня 2018 року за позовом ОСОБА_4 до компанії «SALUTA SHIPPING LTD», компанії «SAILTRADE DENIZCILIK» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний судноплавний менеджмент» про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини доходів,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2018 р. Лук'янчиков О.В., в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_5, звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до компанії «SALUTA SHIPPING LTD», компанії «SAILTRADE DENIZCILIK», Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний судноплавний менеджмент», в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість із заробітної плати у розмірі 19 967,80 доларів США, що еквівалентно 574074,49 грн.; заборгованість з харчування - 558 доларів США, що еквівалентно 16042,50 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 260417 грн. 34 коп. та судові витрати у розмірі 15 240 грн.

Одночасно з позовом до суду було направлено заяву про забезпечення позову у вигляді арешту морського судна - т/х «EVGENIA Z» (IMО № 8955653), яке належить компанії «SALUTA SHIPPING LTD», та заборони капітану Миколаївського морського порту оформлювати і надавати дозвіл на відхід з порту вказаного судна.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що Лук'янчиков О.В. за укладеним з компанією «SALUTA SHIPPING LTD» контрактом про найм № 002 від 03 вересня 2014 р. був прийнятий на посаду електромеханіка на т/х «EVGENIA Z» (IMО № 8955653), власником якого є компанія «SALUTA SHIPPING LTD». Позивач виконував трудові обов'язки з 04 вересня 2014 р. по 31 серпня 2015 р., але всупереч умовам контракту заробітна плата йому була виплачена лише частково.

Посилаючись на те, що по закінченню дії контракту заробітна плата не була виплачена і заборгованість становить: із заробітної плати - 19 967,80 доларів США, що еквівалентно 574 074 грн. 49 коп., із харчування - 558 доларів США, що еквівалентно 16 042 грн. 50 коп., а компенсація втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати - 260 417 грн. 34 коп., позивач просив про здійснення арешту належного компанії «SALUTA SHIPPING LTD» морського судна, яке перебуває на території, на яку розповсюджується юрисдикція Заводського районного суду м. Миколаєва, на забезпечення морської вимоги.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що відсутні докази ринкової вартості судна, на яке просить накласти арешт позивач, що унеможливлює визначити співмірність вартості зазначеного судна із заявленими вимогами.

В апеляційній скарзі представник позивача просить ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд невірно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини з морської вимоги, та положення цивільно-процесуального закону, зокрема ст. 150 ЦК України щодо співмірності заявлених позовних вимог обраному засобу забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно змісту позовної заяви та наданих до неї документів Лук'янчиков О.В. за укладеним з компанією «SALUTA SHIPPING LTD» контрактом про найм № 002 від 03 вересня 2014 р. був прийнятий на посаду електромеханіка на т/х «EVGENIA Z» (IMО № 8955653), власником якого є компанія «SALUTA SHIPPING LTD».

Посилаючись на те, що виконував трудові обов'язки з 04 вересня 2014 р. по 31 серпня 2015 р., але всупереч умовам контракту заробітна плата виплачена лише частково, позивач просив про стягнення заборгованості.

Згідно розрахунків позивача заборгованість із заробітної плати становить 19 967,80 доларів США, що еквівалентно 574 074 грн. 49 коп., із харчування - 558 доларів США, що еквівалентно 16 042 грн. 50 коп. Саме про стягнення такої заборгованості заявлено позов.

Також позивач вважає, що з відповідачів слід стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати - 260 417 грн. 34 коп.

Вказуючи, що зазначені вимоги становлять морську вимогу відповідно до актів міжнародного права, які ратифіковані Україною, та норм національного законодавства, позивач просив про здійснення арешту належного компанії «SALUTA SHIPPING LTD» морського судна, яке перебуває на території, на яку розповсюджується юрисдикція Заводського районного суду м. Миколаєва, на забезпечення морської вимоги.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Підстави забезпечення позову у цивільному процесі визначені ст. 149 ЦПК України, а саме - суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частини 1, 2 ст. 149 ЦПК України).

За такого інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 150 ЦПК України одним з видів забезпечення позову є арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги.

Відповідно до п.п. m п. 1 ст. 1 Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна від 10 травня 1952 р., ратифікованої Законом України від 7 вересня 2011р. (далі - Конвенція), морська вимога означає вимогу, що виникає, зокрема, із заробітної плати капітанів, офіцерів чи екіпажу.

Згідно п. 2 цієї ж статті Конвенції арешт означає затримання судна за ухвалою суду для забезпечення морської вимоги, але не включає конфіскацію судна на виконання судового рішення.

Аналогічні положення містяться у статтях 41 та 42 Кодексу торговельного мореплавства України (далі - КТМ України). Зокрема п. 16 ст. 42 зазначеного Кодексу передбачено, що судно може бути арештоване тільки на морські вимоги. Морська вимога - це вимога, що виникає з права власності та інших майнових прав на судно, будівництво судна, управління, експлуатацію або комерційне використання судна, заставу судна чи здійснення заходів, пов'язаних з рятуванням судна, серед яких - вимога у зв'язку з заробітною платою та іншими коштами, що належать капітану, членам командного складу та іншим членам екіпажу у зв'язку з виконанням ними своїх службових обов'язків на борту судна, включаючи витрати на репатріацію і внески за соціальним страхуванням, що сплачуються від їх імені.

Відповідно до ст. 43 КТМ України передбачено, що будь-яке судно або судна можуть бути арештовані, якщо на момент початку процедури, пов'язаної з арештом судна або суден, вони перебувають у власності особи, яка несе відповідальність за морською вимогою і яка на час виникнення вимоги була власником судна, стосовно якого морська вимога виникла, або фрахтувальником такого судна за бербоут-чартером, тайм-чартером або рейсовим чартером.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, взявши до уваги надані позивачем докази та наведені положення закону, дійшов правильного висновку, що заявлені позивачем вимоги за своєю природою відносяться до морської вимоги.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом арешту морського судна, суд виходив з того, що відсутні докази ринкової вартості судна, а тому суд позбавлений можливості визначитися щодо співмірності вартості судна та заявлених вимог.

Однак, судом не враховано наступне.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, у разі вирішення питання застосування такого виду забезпечення позову як арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, вимоги щодо врахування співмірними із заявленими позивачем вимогами не застосовуються.

Між тим, колегія суддів вважає, що заява не підлягає задоволенню, але з інших підстав.

Статтею 2 Конвенції визначено, що судно, яке ходить під прапором однієї з Договірних Держав, може бути заарештоване в межах юрисдикції будь-якої з Договірних Держав лише стосовно морської вимоги й жодної іншої, але ніщо в цій Конвенції не може розглядатися як розширення чи обмеження прав і повноважень, якими наділені уряди чи їхні установи, органи державної влади чи портові або докові власті згідно з їхніми чинними внутрішніми законами або правилами щодо арешту, затримання або іншого способу перешкоджання відходу суден, які перебувають у межах їхньої юрисдикції.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції визначено, що з урахуванням положень пункту 4 цієї статті й статті 10, позивач може накласти арешт або на конкретне судно, щодо якого виникла морська вимога, або на будь-яке інше судно, власником якого є особа, яка була в момент виникнення морської вимоги власником конкретного судна, навіть якщо заарештоване судно готове до відплиття, але жодне судно, за винятком окремого судна, щодо якого виникла морська вимога, не може бути заарештоване стосовно будь-якої з морських вимог, перелічених у підпунктах "o", "p" або "q" пункту 1 статті 1.

Згідно позовної заяви Лук'янчиковим О.В. пред'явлені позовні вимоги до трьох відповідачів: компанії «SALUTA SHIPPING LTD», компанії «SAILTRADE DENIZCILIK» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний судноплавний менеджмент».

При цьому позивач наполягає на стягненні заборгованих роботодавцем сум з трьох відповідачів у солідарному порядку.

Між тим, трудовий контракт укладений лише з одним з відповідачів - компанією «SALUTA SHIPPING LTD», яка є також власником судна - т/х «EVGENIA Z», на яке позивач просить накласти арешт.

З огляду на вищенаведені положення закону лише вимоги до компанії «SALUTA SHIPPING LTD» можна вважати морською вимогою.

Між тим, вимоги, заявлені до інших відповідачів не відносяться до морської вимоги, оскільки жоден з них не є власником морського судна, щодо якого така вимога заявлена.

Так, компанія «SAILTRADE DENIZCILIK» виступала посередником при укладанні контракту найму Лук'янчикова О.В. ел. механіком на т/х «EVGENIA Z», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортний судноплавний менеджмент», на думку позивача, є менеджером судна. Але з позовних вимог не зрозуміло, в якій саме частині позовних вимог має відповідати кожен з відповідачів, що позбавляє суд визначитися з обсягом морської вимоги.

Крім того, згідно фотокопії контракту найму від 03 вересня 2014 р. № 002 (а.с. 139) позивача прийнято на посаду ел. механіка т/х «EVGENIA Z» строком на шість місяців з можливим продовженням або скороченням на один місяць на розсуд судновласника.

Як вбачається з фотокопії паспорту моряка (а.с. 110), позивача найнято на т/х «EVGENIA Z» 04 вересня 2014 р. Дата та місце звільнення моряка не зазначено.

Таким чином, строк дії трудового контракту, укладеного з позивачем, мав закінчитися не пізніше 04 квітня 2015 р., відомостей щодо його продовження матеріали справи не містять, тоді як позивач наполягає на стягненні заборгованості по 31 серпня 2015 р.

Також колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Із відповіді капітана Миколаївського морського порту П.С. Рябчикова від 13 березня 2018 р. № 18-01-08-34/33 судно «EVGENIA Z» (IMО № 8955653) знаходиться в акваторії ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» (м. Миколаїв). На судно Малиновським районним судом м. Одеси накладений арешт. Дата виходу судна із заводу не відома. За такого, відсутні докази того, що судновласником вживаються заходи щодо залишення судном території України,

Виходячи з доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, не можливо пересвідчитися, зокрема, в тому, що між позивачем та трьома відповідачами дійсно виник спір щодо оплати за трудовим контрактом, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам.

У зв'язку із викладеним колегія суддів вважає, що на час звернення із заявою про забезпечення позову були відсутні підстави для запропонованого позивачем заходу забезпечення позову, а саме - арешту морського судна.

Хоча суд, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, помилково виходив з інших підстав, але це не вплинуло на правильність його остаточного висновку, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4; ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.В. Коломієць

Т.Б. Кушнірова

________________________________________________

Повний текст постанови складений 30 травня 2018 року