АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. Херсон

справа: 666/4957/15-ц

провадження: 22-ц/791/740/18

Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя доповідач)

суддів: Вейтас І.В.

Бездрабко В.О.,

секретар Зварич С.А.

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відповідач-позивач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2018 року у складі судді Гаврилова Д.В.,

в с т а н о в и в:

В серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №HED0GК00001829, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 42000,00 доларів США зі терміном повернення коштів до 20 лютого 2027 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за умовами Договору виникла заборгованість, яка станом на 16 березня 2018 року становить 31166.80 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) -16515.74 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 6318.14 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 2963.38 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 7369.54 доларів США .

Посилаючись на те, що за період з 23.08.2017 по 16.03.2018 року сума у розмірі 1930.17 доларів США була перерахована на оплату страхових платежів за договорами № HED0GК00001848 від 23 березня 2007 року та №Nhed01k00018449 від 27 березня 2007 року, позовні вимоги в частині стягнення списаних по тілу кредиту сум на оплату страхових платежів Банк просив залишити без розгляду.

Зважаючи на викладене позивач остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №HED0GK00001829 в розмірі 17538,07 доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 березня 2018 року складає 460725,10грн., яка складається з 14585 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 2952.50 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, вирішити питання щодо відшкодування судових витрат.

10 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, визнання договору страхування недійсним, стягнення коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вимоги якого були уточнені під час розгляду справи.

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тими, що 23 березня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №HED0GK00001829, за яким банк надав йому кредит у розмірі 42 000 доларів США на придбання житла з кінцевим терміном повернення до 20 лютого 2027 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитом 27 березня 2007 року був укладений договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Під час укладення кредитного договору банком не було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», Цивільного кодексу України. На час укладання кредитного договору в банку була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Договір укладений з недодержанням письмової форми, а саме не відповідає вимогам ч. 2 ст. 207, ст. 1055 ЦК України. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки в договорі не дотримано принципу добросовісності, розумності та існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача фінансових послуг. Умовами договору (п.7.1) передбачено щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, що суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору (п.п. 2.1.1, 2.1.3., 2.2.5, 2.2.7), якими покладено на позичальника обов'язок укладати договори страхування та щорічно сплачувати страхові платежі у доларах США з тіла погашеного кредиту, на думку позивача суперечать вимогам ст.ст.11,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначає, що Банком, в порушення вимог ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було своєчасно надано достовірної та повної інформації в письмовій формі про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту. Враховуючи наведе остаточно просив:

- визнати недійсними пункт кредитного договору 7.1. відносно фінансового інструменту та пунктів 2.1.1, 2.1.3., 2.2.5, 2.2.7 щодо спонукання укладання додаткових договорів та порядок сплати страхових платежів;

- визнати з боку Приватбанк факти порушення прав ОСОБА_2 як споживача фінансових послуг, при оформленні кредитного договору №HED0GK00001829 від 23 березня 2007 з недотриманням в момент складання правочину вимог законів України;

- встановити нікчемність правочину між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» і визнати недійсним кредитний договір №HED0GK00001829 від 23 березня 2007 року з наслідками передбаченими ст. 216 ЦК України;

- признати недійсними договір іпотеки від 27 березня 2007 року зареєстрований в реєстрі за №1639, посвідчений приватним нотаріусом Зоріною Н. В.;

-визнати недійсною реєстрацію іпотеки, Витяг з державного реєстру іпотек зареєстрованого 27 березня 2007 за № 4703804 приватним нотаріусом Зоріною Н.В.;

- признати недійсною заборону відчуження квартири, яка розташована АДРЕСА_1, зареєстрованою в реєстрі за № 1640, накладеної приватним нотаріусом Зоріною Н.В.;

- стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 після взаємного зарахування згідно ст. 601 ЦК України 20922 доларів США - різницю між отриманого від ПАТ КБ «Приватбанк» кредиту у сумі 42000 доларів США та сплаченою за кредит сумою 62922 долари США;

- стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 збитки, матеріальну шкоду у сумі 39766,17 доларів США ,як компенсацію за порушення прав споживачів, невиконання вимог Законів України та численні недоліки при оформленні кредитного договору, за упущену вигоду;

- стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 200000 грн. як компенсацію за всі переживання, страждання отримані внаслідок численних недоліків у кредитному договорі, порушення прав споживача, за протиправні дії з боку Банку.

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2018 року у первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №HED0GK0001829 від 23 березня 2007 року у розмірі 17538,07 доларів США, а також 3654 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач за основним позовом не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги за основним позовом є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволені вимог зустрічного позову суд першої інстанції посилався на те, що укладаючи кредитний договір сторони дійшли згоди щодо його укладання відповідно до викладених в ньому умов, а відтак, з власної ініціативи, з власної волі та на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки. Крім того, суд дійшов висновку, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України не вбачається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог Банку у повному обсязі та задовольнити зустрічні позовні вимоги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом допущені порушення норм права, які призвели до неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Судом не дана оцінка доводам позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у Банка на час укладення договору індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій у вигляді надання коштів в іноземній валюті у позику та отримання від фізичної особи оплати платежів в іноземній валюті за кредит, проценти, фінансовий інструмент. Судом не досліджені та не розглянуті доводи щодо невиконання Банком умов кредитного договору, а саме не надання Банком кредиту в сумі 48048 доларів США ( п.п.1.1,2.1.1., 7.1), сплата Банком страхових внесків, що не були витратами чи доходами Банку (п.3.3). Відмовляючи у задоволені вимог щодо визнання недійсним п. 7.1 Кредитного договору, яким встановлено сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, суд в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не з'ясував, які саме за вказану винагороду надаються послуги позичальнику, як споживачу фінансових послуг кожного місяця. Суд не перевірив та не дав оцінки наданого позивачем за зустрічним позовом розрахунку заборгованості.

ПАК КБ «Приватбанк» правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги у повному обсязі та відмовити у задоволені позову Банку за первісним позовом.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник ПАТ КБ «Приватбанк» Логвіновська А.А., зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», в особі Рубан Р.І. та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № HED0GK00001829.

Відповідно до умов п. 7.1 договору, банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 20 лютого 2007 року по 19 лютого 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 48048 доларів США на наступні цілі: придбання житла 42000 доларів США та 6048 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених Договором, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1.00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Погашення за кредитним договором здійснюється в період з «23» по «30» число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 581.56 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов'язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору.

Пунктом 2.1.3. Кредитного договору визначено, що Позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 даного Договору і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів Банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку: одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі Банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Зазначене доручення не підлягає виконанню Банком тільки у випадку пред'явлення Позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Даний пункт Договору виконується лише у випадку укладення договору іпотеки згідно п.1.3 даного договору або пред'явлення Банком вимог, пов'язаних з особистим страхуванням Позичальника.

За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Відповідно до пункту 2.2.7. Кредитного договору позичальник зобов'язався надавати банку належним чином оформлені, згідно п. 7.3. цього Договору, іпотеки, поруки та інших для забезпечення виконання зобов'язань за даним Договором, Договір страхування заставного майна (на вимогу Банку - у випадку укладення договору іпотеки згідно п.7.3 цього Договору) і Договір особистого страхування Позичальника (на вимогу Банку).

У випадку не подання Позичальником Банку підтверджуючого документа чергових страхових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту, відповідно до п.2.1.3 даного Договору. Позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового платежу і сплатити відсотки за користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і Позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до пунктів 3.2., 3.8. даного Договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за вказаним Кредитним договором 27 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено Договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року чотирикімнатну квартиру, житловою площею 45.2кв.м., загальною площею 63.5кв.м, яка розташована АДРЕСА_1. Договір іпотеки посвідчений 27 березня 2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1639. У зв'язку із посвідченням договору іпотеки нотаріусом накладена заборона відчуження зазначеного предмету іпотеки, зареєстровано в реєстрі за №1640.

На виконання умов договору 28 березня 2007 року Банком видано ОСОБА_2 42000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1 від 28.03.2007 (а.с.45) та визнано відповідачем за первісним позовом під час розгляду справи.

За умовами Договору іпотеки Іпотекодавець зобов'язався застрахувати Предмет іпотеки на узгоджену з Іпотекодержателем суму на користь Іпотекодержателя від випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, в день укладення цього договору, а також надати Іпотекодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування Іпотекодавець зобов'язаний продовжити строк його дії у встановленому порядку та надати Іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу (п.18.1 Договору іпотеки).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини друга - шоста статті 203 ЦК України).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, позивач за зустрічним позовом посилався, зокрема на те, що кредитний договір є нікчемним у зв'язку із недодержанням сторонами письмової форми.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст.218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України в редакції чинній на час укладення Кредитного договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку(ч.1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч.2).

Судом встановлено, що 23 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», в особі першого заступника директора Херсонської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» Рубан Р.І., який діяв на підставі довіреності №5776 (довіреність відкликана на підставі наказу № 6575838 від 09.03.2011) та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № HED0GK00001829. Факт підписання власноруч вказаного договору ОСОБА_2 під час розгляду справи не заперечував.

Враховуючи, що вказаний Кредитний договір укладено сторонами в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку (а.с.12-14), договір є чинним.

Також позивач за зустрічним позовом просив визнати кредитний договір недійсним оскільки на момент укладення кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» не мав індивідуальної ліцензії (дозволу) НБУ на здійснення валютних операцій у вигляді надання коштів в іноземній валюті в позику (в томі числі на умовах фінансового кредиту) та отримання від фізичної особи оплати платежів в іноземній валюті за кредит, проценти, фінансовий інструмент.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами (пункти 2 та 3 статті 5 Декрету).

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

З матеріалів справи вбачається, що Банк на час укладення спірного кредитного договору мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями ( а.с.191-192).

Крім цього, відповідно до пункту 109 листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ КБ «Приватбанк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Отже, ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року № 3024-VI є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету).

А отже, доводи ОСОБА_2 щодо недодержання в момент укладення кредитного договору пункту 2.3. Постанови правління НБУ №119 від 26.03.1998 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, позивач за зустрічним позовом також посилався на порушення Банком при укладенні договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема на те, що договір не містить детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, натомість містить несправедливі умови щодо спонукання до укладення додаткових договорів, сплати страхових платежів.

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, зокрема, орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). У разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення договору, споживачу надано право у випадках передбачених цією нормою права, зокрема у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей чи неможливість використання придбаної продукції за її призначенням, розірвати договір і вимагати відшкодування завданих збитків. Статтею 23 цього ж Закону за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію передбачено стягнення штрафу в дохід держави.

Укладеним між сторонами Кредитним договором (пункт 6.5.) визначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2., 7.1, цього договору. Вказані пункти Кредитного договору, на виконання вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення договору, містять детальний розпис суми кредиту та перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням.

Крім того, ненадання Банком детальної інформації щодо сукупної вартості кредиту не є підставою, визначеною законом, для визнання договору недійсним.

За положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Укладеними між сторонами кредитним та іпотечним договорами передбачений обов'язок позичальника застрахувати предмет іпотеки.

Статтею 8 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час укладання договору, на іпотекодавця покладений обов'язок застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя. Іпотечним договором на іпотекодавця може бути покладений обов'язок здійснити інші види страхування у зв'язку з передачею нерухомого майна в іпотеку.

Враховуючи, що виконання зобов'язань Позичальника за кредитом забезпечено іпотекою, а страхування предмету іпотеки вимагається законодавством, умови Кредитного договору щодо зобов'язання споживача укласти Договір страхування заставного майна та Договір особистого страхування не можна вважати несправедливими.

Укладеним між сторонами кредитним договором визначений порядок перерахування Банком необхідної суми на оплату чергових страхових платежів у разі не пред'явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів у строк визначений договором. Так, у випадку не подання Позичальником Банку підтверджуючого документа чергових страхових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту, відповідно до п.2.1.3 даного Договору. Позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового платежу і сплатити відсотки за користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і Позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до пунктів 3.2., 3.8. даного Договору.

Отже, виходячи з умов кредитного договору перерахування Банком сум на оплату чергових страхових платежів здійснюється лише у разі невиконання Позичальником обов'язку щодо сплати чергових страхових платежів. Таким чином, положення кредитного договору що встановлюють порядок сплати страхових платежів також не можна вважати несправедливими, оскільки відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Також, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, ОСОБА_2 посилався на порушення Банком умов Кредитного договору, пунктів 1.1, 2.1.1., 7.1, щодо надання йому кредитних коштів у розмірі 48048 доларів США.

За умовами договору укладеного між сторонами Банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 20 лютого 2007 року по 19 лютого 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 48048 доларів США на наступні цілі: придбання житла 42000 доларів США та 6048 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених Договором.

Судом встановлено, та визнано сторонами у справі, що Банк 28 березня 2007 року видав ОСОБА_2 42000 доларів США на придбання житла.

Випадки та порядок надання Позичальнику кредиту в розмірі 6048 доларів США на цілі визначені умовами Кредитного договору (сплата страхових платежів), визначені пунктами 2.1.3 та.2.2.7. цього Договору. Відповідно до яких за рахунок вказаних коштів здійснюється перерахування Банком необхідної суми на оплату чергових страхових платежів у разі не пред'явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів у строк визначений договором.

Отже доводи апелянта про невиконання Банком зобов'язань за кредитним договором, а саме ненадання йому кредитних коштів в розмірі 6048 доларів США, суперечать умовам договору укладеного між сторонами. Крім того, невиконання зобов'язань за договором (істотне порушення договору однією із сторін), відповідно до вимог ст. 561 ЦК України, може бути підставою для зміни або розірвання договору, а не для визнання його недійсним.

Разом з тим, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним пункту 7.1 в частині сплати фінансового інструменту, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що п.7.1 Кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту (84 доларів США щомісячно), однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу. Під час розгляду справи представник ПАТ КБ «Приватбанк» також не зміг вказати які саме послуги за вказану винагороду надаються Банком Позичальнику.

Згідно із чч.1, 2, 4 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16 та від 12.09.12 у справі №6-80цс12.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту 7.1 Кредитного договору укладеного між сторонами в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання решти Кредитного договору недійсним суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами Кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільному кодексу України та іншим законодавчим актам, оскільки укладений між сторонами Кредитний договір, крім умов щодо сплати винагороди за фінансовий інструмент, не є несправедливими, не суперечить принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірний договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики, що Позичальнику не було надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді та що позивача фактично при укладенні вказаних договорів було введено в оману, є безпідставними та не доведеними. При укладенні спірного договору сторони погодили його умови, а позивач, підписуючи вказаний договір, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною, достовірною. Питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто визнавав умови договору.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними Договору іпотеки, реєстрації іпотеки та заборони відчуження предмету іпотеки, позивач за зустрічним позовом посилався на недійсність первісного зобов'язання, Кредитного договору.

Встановивши, що підстави, визначені законом, для визнання Кредитного договору в цілому недійсним відсутні суд дійшов також правильного висновку і про відсутність підстав для визнання недійсними Договору іпотеки, реєстрації іпотеки та заборони відчуження предмету іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язання за Кредитним договором не виконав, не надав своєчасно та в повному обсязі банку грошові кошти для погашення заборгованості у зв'язку із чим станом на 16 березня 201 8 року утворилась заборгованість в сумі 17538.07 доларів США, з яких: 14585.57 доларів США заборгованість за кредитом, 2952.50 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 15 червня 2015 року Банк направив на адресу Позичальника лист-вимогу про дострокове погашення, у розмірі 22445.73 доларів США, заборгованості за Кредитним договором протягом трьох діб з моменту отримання даного повідомлення але не пізніше 19 червня 2015 року. Факт отримання вказаної вимоги ОСОБА_2 не заперечував.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Умовами Кредитного договору, укладеного між сторонами (п.2.3.3) Банку надано право на власний розсуд змінити умови договору - зажадати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.212,611,651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомлені дату. На цю дату Позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Отже, направивши Позичальнику письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, Банк змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором з 20 лютого 2027 року на 19 червня 2015 року і з цього часу кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню, колегія суддів враховує, що кредитний договір припинив свою дію з 19 червня 2015 року, а також, що умова кредитного договору щодо виплати винагороди за надання фінансового інструменту є недійсною з часу укладення договору.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, квитанцій про сплату чергових платежів, виписок по рахунку, та не заперечується сторонами ОСОБА_2 з січня 2015 року припинив виконувати зобов'язання за договором щодо своєчасного та повного внесення грошових коштів на погашення кредиту.

Розмір заборгованості станом на 19 червня 2015 року, відповідно до розрахунку наданого Банком, становить за тілом кредиту - 16515.74 доларів США та відсотками за користування кредитом - 829.41 доларів США. Враховуючи, що Банк просив залишити без розгляду вимоги в частині стягнення списаних по тілу кредиту сум на сплату страхових платежів в розмірі 1930.17 доларів США заборгованість за тілом кредиту становить 14585.57 доларів США. За період з часу укладення договору по час припинення Позичальником, відповідно до розрахунку заборгованості, сплачено винагороди за надання фінансового інструменту на загальну суму 8040.62 доларів США.

Під час розгляду справи Банком розрахунок заборгованості з урахуванням недійсності умов договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту не надано.

Враховуючи, що умова договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту визнана недійсною, сума боргу за тілом кредиту повинна бути зменшена на розмір сплаченої позичальником винагороди, та становить 7374.36 доларів США (14585.57 - 8040.62 = 7374.36). Отже загальна сума заборгованості станом на 19 червня 2015 року становить 8203.77 доларів США (7374.36+829.41 =8203.77).

Крім того, враховуючи, що за умовами кредитного договору відсотки нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, також підлягає зменшенню і загальна сума заборгованості на розмір відсотків нарахованих на тіло кредиту без урахування щомісячної сплати 84 доларів США (винагорода за фінансовий інструмент). Розмір відсотків за 2975 днів нарахованих на 8040.62 доларів США становить 7973 доларів США (12%:360 *8040.62*2975 =7973).

Отже загальна сума заборгованості за Кредитним договором, яка підлягає стягненню з Позичальника на користь Банка становить 230.77 доларів США ( 8203.77-7973=23.77).

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 збитків, матеріальної шкоди у розмірі 39766.17 доларів США та моральної шкоди у розмірі 200000грн. колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування збитків, матеріальної шкоди позивач, як на підставу задоволення своїх вимог послався на ст.. 1209 ЦК України, зазначивши, що збитки, матеріальна шкода заподіяна йому Банком полягає в отриманні Банком внаслідок порушення Закону України «Про захист прав споживачів» незаконних доходів в розмірі 39766.17 доларів США.

Відповідно до частини 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Будь-яких доказів, що позивач зазнав збитків чи шкоди, у розумінні ч.2 ст. 22 ЦК України, внаслідок допущеного банком порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2 суду не надав. Отримання стороною за Кредитним договором доходів не може вважатися збитками чи шкодою іншої сторони.

Стаття 1209 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, робіт (послуг) та не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами.

Між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договірних відносини щодо надання споживчого кредиту. У разі порушення прав споживачів кредитор несе відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п.5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 22 цього ж Закону При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже , відповідно до положень вказаних норм права споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції) у випадках, передбачених законом.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, не зазначено в чому саме полягає моральна шкода не обґрунтовано розмір грошового відшкодування моральної шкоди.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, прийшов до висновку який не відповідає дійсним обставинам справи.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, слід скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати недійсним пункт 7.1 Кредитного договору №HED0GK0001829 укладеного 23 березня 2007 року між сторонами в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у сумі 230.77 доларів США.

Відповідно до частин 1, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволені позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог , суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом задоволені частково, судові витрати понесені та документально підтверджені ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 підлягають стягненню з іншої сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 39.46грн. ( 3654.00* 1.08%=39.46).

З ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір 5421.81грн. ( 5481 - 5481*1.08%=5421.81).

В силу вимог ч.10 ст. 141 ЦПК України суд покладає обов'язок на ПАТ КБ «Приватбанк» сплатити на користь ОСОБА_2 різницю присуджених судових витрат у розмірі 5382.35грн ( 5421.81-39.46=5382.35).

Оскільки ОСОБА_2, як споживач, в силу ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, з ПАТ КБ «Приватбанк» також підлягає стягненню судовий збір в доход держави у розмірі 1218грн (1218*0.4 + 1218*0.4* 150%=1218).

Керуючись ст.ст. 374, 376 , 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, визнання договору страхування недійсним, стягнення коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 7.1 Кредитного договору №HED0GK0001829 укладеного 23 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 в частині сплати «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №HED0GK0001829 від 23 березня 2007 року у сумі 230.77 доларів США.

У задоволені решти позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на корить ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5382.35грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1218грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 серпня 2018 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: І.В. Вейтас

В.О. Бездрабко