АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву про визнання мирової угоди від 8 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_6 з позовом про визнання права власності на 2/5 частини об'єкту нерухомого майна - АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20.07.2018 між нею та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого вона передала ОСОБА_6 гроші у сумі 250 000 грн. (двісті п'ятдесят тисяч гривень).За умовами зобов'язання передбачено, що у разі неповернення відповідачем позичених коштів у визначений правочином строк, вона має право стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на частину спірного об'єкта нерухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_6

У березні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з заявою про врегулювання спору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17.03.2018 року у задоволення заяви про визнання мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна - відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги того, що він позов визнав повністю, проти задоволення позовних вимог у повному обсязі не заперечував.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання сторін про укладення мирової угоди, оскільки у нього немає можливості виконати свої зобов'язання за договором позики.

Позивач та відповідач по справі повторно звернулися до суду із заявою 21.05.2018, в якій просили затвердити мирову угоду укладену між ними, яка була досягнута з метою врегулювання спору та за якою сторони домовились про наступне:

1. Сторони діючи свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення свої дій та їх правові наслідки, домовились, що з моменту визнання мирової угоди із закриття провадження по справі, апелянт ОСОБА_6 передає ОСОБА_5 своє право власності на 2/5 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.11.1994 року та договору дарування від 05.12.2018 року, засвідченого Державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою О.С. 05.12.1998 року та зареєстрованим в реєстрі за №8-7520.

2. Подальше володіння, розпорядження і користування 2/5 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5 самостійно, на власний розсуд і не потребує додаткової згоди ОСОБА_6

3. З моменту визнання мирової угоди судом із закриттям провадження по справі № 761/21802/15 зобов'язання ОСОБА_6 щодо повернення ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн.. 00 коп. згідно договору позики від 20.07.2014, вважається виконаним. Право стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суби боргу у розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн.. 00 коп. з моменту реєстрації права власності на 2/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 - втрачається.

4. В разі необхідності проведення реєстрації/перереєстрації (оформлення/переоформлення) майна, вказаного в мировій угоді, з метою передачі права власності на майно, згідно з умов мирової угоди. Сторони зобов'язуються всіляко прияти один одному в проведенні зазначеної процедури.

5. Сторони зобов'язуються сумлінно виконувати умови, передбачені мировою угодою.

6. В разі добровільного не виконання сторонами умов даної мирової угоди, управомочена сторона залишає за собою право звернення з позовом до суду про спонукання до виконання мирової угоди.

7. Наслідки затвердження мирової угоди , передбачені ст..ст. 206,207,208 ЦПК України, нам роз'яснені та зрозумілі.

Розглянувши вказану заяву, суд знаходить її такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного процесуального кодексу України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 207 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

Як вбачається із матеріалів справи, 20 липня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу кошти у розмірі 250 000 грн. зі строком їх повернення до 20 липня 2015 року. Пунктом 8 вказаного правочину передбачено, що у разі коли позичальник не поверне гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_3, яка належить позичальнику на праві власності.

За змістом статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Крім того, за змістом частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Підстави викладені в мировій угоді суперечать вимогам закону, з огляду на що заява про затвердження мирової угоди не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтею 207 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви про затвердження мирової угоди від 8 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач

Судді: