Ухвала

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 654/761/15-ц

провадження № 61-3963св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 2 лютого 2016 року у складі судді Сіянко В. М. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вербицької Л. І., Колісниченко А. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про виділення в натурі 2/3 частини домоволодіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що їм належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частини від 37/100 домоволодіння АДРЕСА_1 інша частина (1/3) належить відповідачу.

Сторони не можуть дійти згоди щодо реального розподілу домоволодіння, тому позивачі уточнили позов та остаточно просили виділити їм в натурі у володіння та користування у спільну часткову власність 2/3 частини від 37/100 домоволодіння АДРЕСА_1 та усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення до зазначеного житлового будинку.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 2 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4 частиною житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами до нього за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до вказаного житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 121,80 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 121,80 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі як співвласники майна, що є у спільній частковій власності, мають право володіти і користуватися ним спільно з відповідачем, та, оскільки їм чиняться перешкоди у реалізації зазначених прав, вони мають право вимагати усунення таких перешкод шляхом вселення до будинку.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2016 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 2 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні належною позивачам частиною домоволодіння шляхом їх вселення, оскільки відповідач перешкоджає користуватися позивачам належною їм частиною спірного будинку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що право власності позивачів відповідачем не оспорюється, предметом спору є виділ в натурі частки із майна, який є технічно неможливим. Позивачі не довели того, що відповідач чинить їм перешкоди у користуванні власністю.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У цій справі, між сторонами, як співвласниками майна, що є у спільній частковій власності, виник спір з тих підстав, що надання у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яке відповідає частці у праві спільної часткової власності неможливе, позивачам чиняться перешкоди у користуванні цим майном, тому вони вимагають усунення таких перешкод шляхом вселення до будинку.

Таким чином, дійсним предметом спору є вселення до житлової кімнати площею 16 кв. м, яку відповідач використовує як житло, інших спадкоємців - двох дорослих осіб протилежної статі, яке не є членами її сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Разом з тим, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим.

На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною п'ятою зазначеної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на частину сьому зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов'язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України «Право спільної власності».

Зокрема, як убачається із частини третьої статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За таких обставин вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та користуватися для житла площею, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із частиною третьою статті 358 ЦК України.

На думку колегії суддів, у разі встановлення таких обставин, спір не може бути вирішений шляхом вселення особи на житлову площу, якщо така фактично не забезпечує можливість проживання, тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України).

Крім того, стаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, за наявності у національному праві відповідної норми частини третьої статті 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, позовні вимоги про вселення учасника спільної власності до іншого за відсутності можливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності не є належним способом захисту права власності і задоволенню не підлягають.

Виходячи із застосування практики Європейського Суду з прав людини при здійсненні правосуддя, термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок здійснено в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; at home - удома; у французькому - «domicile» -житло; місце проживання; а domicile - вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об'єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об'єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У цьому випадку виникає колізія між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку - права учасника спільної власності, а з іншого - права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, яка є охоронюване законом.

Колегія суддів вважає, що вирішення цієї колізії та встановлення балансу між інтересами усіх співвласників майна містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦК України.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділення в натурі 2/3 частини домоволодіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик