Справа № 640/7084/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті, що є одностороннім правочином, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_6 на користь відповідача, посвідченого державним нотаріусом 11 ХДНК складений 15.09.2015 року та зареєстрований 16.09.2015 року. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. Батько позивача ОСОБА_6 останні роки свого життя проживав окремо від позивача, проте позивач підтримував його та надавав фінансову допомогу по догляду, але нова сімя, в якій проживав перешкоджали в цьому, та в останню зустріч батько позивач здавався останньому подавленим. Крім того, батько тяжко хворів на онкологічне захворювання, та позивачеві здалось, що він відчуває тиск з боку своєї дружини та її сина. 12.11.2015 року батько позивача ОСОБА_6 помер. Після цього, позивач дізнався, що приблизно 17.10.2015 року його батька здали у хоспіс, що працює на базі Харківської міської клінічної багатопрофільної лікарні №17. Реалізуючи своє право на спадщину, позивач звернувся до 11 ХДНК, де як стало відомо, була відкрита спадкова справа державним нотаріусом ОСОБА_7, яка в подальшому повідомила позивача про наявність заповіту від 15.09.2015 року на імя відповідача. Але, позивачеві було відомо, що у батька із відповідачем стосунки були погані, вони сварились, тому не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на його імя, тому позивач вважає, що даний заповіт був складений під впливом обману, помилки або в момент його вчинення ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Тому, позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_6 на випадок його смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі, оскільки був укладений під час тяжкої хвороби, постійно знаходився під тиском, та самостійно підпис не поставив, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення особи.

Відповідачем були надані до суду заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, та такі, що грунтуються виключно на припущеннях самого позивача, та позивач напротязі свого життя з батьком майже не спілкувався, кошти на його забезпечення не надавав, тому померлий склав заповіт на імя відповідача, оскільки він перебував в шлюбі з його матірю. Відповідач здійснював догляд за своєю матірю, у якої була ампутована нога та ОСОБА_6, який був онкохворим , тому останній звернувся з проханням влаштувати його до медичного закладу, тому відповідач влаштував його до відділення «Хоспіс», де він перебував у найкращих умовах. Після його смерті, саме відповідач поховав батька позивача, який на похорони свого батька не зявився, матеріальної допомоги на поховання не надав. Також відповідачеві не відомо, щоб позивач разом зі своїм батьком підтримував будь-які відносини.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 та відповідач просили відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених в наданих запереченнях.

Представниками позивача та відповідача були заявлені клопотання про виклик свідків, які було задоволено; представником позивача були заявлені клопотання про витребування доказів, які були задоволені, та витребувані оригінал оскаржуваного заповіту, медичну документацію на хворого ОСОБА_6 з медичних закладів, витяг з реєстру довіреностей з відміткою про час складання довіренності ОСОБА_6, та витяг з журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням 11 ХДНК, також за клопотанням представника позивача були проведені по справі посмерті (заочні) судово-психіатричні експертизи.

Так в судовому засіданні встановлено, що позивач є сином ОСОБА_6, який помер 12.11.2015 року.

29.09.2000 року померлий ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_8, яка є матірю відповідача.

ОСОБА_6 був онкохворим, 16.09.2015 року було викликано державного нотаріуса 11 ХДНК ОСОБА_7 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, яка у присутності свідків у звязку зі слабим зором та хворобою рук посвідчила довіреність та заповіт ОСОБА_6 на все своє майно на імя відповідача, що також підтверджується наданим листом 11 ХДНК (а.с. 204).

В оскаржуваному заповіті вказано, що він складений від 15.01.2015 року, але як вказала державний нотаріус 11 ХДНК ОСОБА_7, яка була допитана в якості свідка, що це є опискою, оскільки він був дійсно складений та посвідчений 16.09.2015 року, що підтверджується на звороті даного заповіту. Крім того, свідок ОСОБА_7 підтвердила, що нею було перевірено дієздатність померлого ОСОБА_6

Також, відомо, що на підставі заяви ОСОБА_6 від 29.09.2015 року, його було розміщено до медичного закладу «Хоспіс», де він там перебував до самої смерті. Також до суду надано медичну документацію, яка підтверджує, що він дійсно був тяжкохворим.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, які були присутні при підписанні заповіту в якості свідків та підписали його як свідки, та свідок ОСОБА_11, який також був присутнім при підписанні заповіту в якості рукоприкладача, і який також підписав заповіт, вказали, що вони підписали вказаний заповіт, він був складений та посвідчений в їх присутності нотаріусом, оскільки померлий ОСОБА_6 не міг це зробити у звязку зі слабим зором, та хворобою рук, він все розумів, та чітко відповідав на запитання нотаріуса, а також вказали, що цей заповіт було складено та посвідчено саме 16.09.2015 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали, що ОСОБА_6 був хворий, але усвідомлював значення своїх дій, з вересня 2015 року його стан здоровя значно погіршився, та з його рідним сином ніяких стосунків не було, а з відповідачем в нього були нормальні стосунки.

Підставою звернення до суду стало те, що позивач вважає заповіт, який було складено на імя відповідача - недійсним, оскільки був вчинений під впливом обману, помилки, та померлий не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та волевиявлення не відповідало внутрішній волі померлого, тому звернувся до суду за захистом свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Ухвалою суду від 05.12.2016 року по справі було призначено посмертну (заочну) судово-психіатричну експертизу, за якою було надано висновок №284 від 06.04.2017 року, відповідно до якого, вирішити питання відносно психічного стану ОСОБА_6 на період підписання заповіту не видається можливим через відсутність достатньої медичної документації.

Ухвалами суду було витребувано медичну документацію, та ухвалою суду від 08.02.2018 року по справі було призначено посмертну (заочну) судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до наданого висновку судово-психіатричного експерта №326 від 11.04.2018 року, ОСОБА_6 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту, 16.09.2015 року хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв, та був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі тощо.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на вимогу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, оцінивши надані до суду докази по справі, у суду не виникають сумніви пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11, які є послідовними і не протирічать один одному, висновок судово-психіатричного експерта №326 від 11.04.2018 року, а доводи викладені в позовній заяві обгрунтовані припущенням позивача, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не доведено, що у момент його складання ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та не надано доказів введення померлого в оману, чи того, що правочин було вчинено під впливом помилки, а посвідчення заповіту в присутності свідків не суперечить приписам ст. 1253 ЦК України, оскільки встановлено, що померлий мав фізичні вади, а тому в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі за наведених вище підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76, 141, 206,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті, що є одностороннім правочином відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 18 травня 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ