Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 464/5065/16

провадження № 61-26373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року в складі судді Горбань О. Ю. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними положення підпункту 33.3 пункту 33 договору іпотеки в частині передачі ОСОБА_5 в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначав про те, що 27 березня 2016 року йому стало відомо, що 17 вересня 2007 між АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6, ОСОБА_5, на забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору № LVH9GA00000131 (далі - кредитним договір), укладеного 17 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_7, укладено договір іпотеки квартир, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_2 (підпункт 33.3 пункту 33 договору іпотеки).

Зазначав, що він є сином ОСОБА_5 і з 1992 року проживав у вказаній квартирі разом із матір'ю без реєстрації, на дату укладення договору він був неповнолітній, однак, його мати без згоди Органу опіки та піклування вчинила вказаний правочин, чим порушила його право на користування квартирою як члена сім'ї власника.

Відсутність такої згоди є безумовною підставою для визнання недійсним підпункту 33.3 пункту 33 договору іпотеки, оскільки після припинення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» АТ КБ «ПриватБанк» зверне до виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2015 року, що набрало законної сили, про звернення стягнення, зокрема, на цю квартиру, та реалізує її, а він втратить право користування нею.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дійсним місцем проживання та реєстрації позивача на дату укладення договору іпотеки була квартира АДРЕСА_3, співвласником якої він є і яка не є предметом договору іпотеки. Укладення іпотечного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього на той час ОСОБА_4 на користування квартирою, яка стала предметом іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 11 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зСихівського районного суду м. Львова.

13 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, мотивовані законністю та обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суди встановили, що 17 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № LVH9GA00000131, за умовами якого банк надав їй кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 127 600 дол. США в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати всіх належних сум в порядку та на умовах, встановлених договором.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору 17 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки квартир, за умовами якого, мати позивача ОСОБА_5 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (підпункт 33.3 пункту 33 договору іпотеки), що належить їй на праві власності.

У пункті 12.7 договору іпотеки сторони обумовили, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

У пункті 36 договору іпотеки ОСОБА_5 зазначила місцем свого проживання квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_3, в якій він зареєстрований з 20 листопада 1991 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 126 559,06 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема, квартиру АДРЕСА_1. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2013 року позов банку в частині виселення осіб та зняття їх з реєстрації у квартирах, які є предметом іпотеки, залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що на час укладення спірного іпотечного договору йому було 15 років, тобто він був неповнолітнім і проживав у квартирі, що стала предметом іпотеки, разом із матір'ю, а тому для укладення договору іпотеки, обов'язково повинна була бути попередня згода Органу опіки та піклування, і тому він уважає, що його права було порушено.

За змістом статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Для вирішення по суті справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), предметом доказування в кожному конкретному випадку мають бути:

1) наявність у дитини на момент укладення оспорюваного договору права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ? наявність у дитини іншого місця проживання;

2) добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, підстав для відступу від якої немає.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у чинній на час укладення спірного договору іпотеки редакції) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили, що ОСОБА_4 разом із матір'ю та батьком користувався квартирою АДРЕСА_3, в якій він зареєстрований з 20 листопада 1991 року і співвласником якої він є. Укладення іпотечного договору відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права неповнолітнього на той час ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки ця квартира в його користуванні не знаходилася. Самі по собі доводи ОСОБА_4 про порушення оспорюваним договором його права на користування квартирою, яка є предметом іпотеки, не є підставою для скасування судових рішень, ухвалених у цій справі, оскільки позивач не спростував належними і допустимими доказами встановлені судами обставини, а тому відсутні підстави вважати, що його право порушено.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права та тлумаченні норм закону на свою користь.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат