Номер провадження: 22-ц/785/1035/18
Номер справи місцевого суду: 500/2929/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року, ухваленого суддею Швець В.М.,

встановив:

30.05.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним (нікчемним) договір купівлі продажу №1190 від 28.05.1996 року будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: місто Ізмаїл, вулиця Чернишевського,36, посвідченого Одеською товарною біржою, укладеного між продавцем ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4 за довіреністю № 1/2958 від 20.06.1995 року та покупцем ОСОБА_3, та визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що в грудні 2015 року він дізнався, що належне йому спірне домоволодіння в травні 1996 року за довіреністю від його імені продала ОСОБА_4 ОСОБА_3 Позивач стверджував, що ніколи нікому не давав довіреності на продаж спірного домоволодіння, у день, яким датована довіреність, він перебував на лікуванні. Крім того ОСОБА_2 зазначав, що відсутні докази отримання ним грошей за проданий будинок, у первісних документах по різному вказане його прізвище, тому спірний договір не міг бути посвідченим, немає підтвердження, що саме він видавав довіреність, спірний договір не визнавався дійсним та не був зареєстрований в МБТІ.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що нотаріально оформлений договір купівлі-продажу від 18.08.1982 року, яким підтверджено його право власності на спірний будинок, містить помилку у написанні його прізвища, а тому без встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі неможливо здійснювати правочин, однак незважаючи на це, на Одеській товарній біржі був укладений спірний договір. Крім того ОСОБА_2 зазначає, що він не видавав нікому довіреності на право продажу свого будинку, що підтверджується фактом її відсутності в матеріалах інвентаризаційної справи та наданою відповіддю нотаріуса. Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції не витребував дані про стан розслідування кримінального провадження, відкритого за фактом підробки документів та заволодіння його майном. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що спірного домоволодіння станом на 1993 рік вже не було фізично, та його, як обєкту договору, не було більш як три роки на час укладання договору від 28.05.1996 року, а тому фактично був укладений нікчемний правочин, який має бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вислухваши сторони, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції вважав його недоведеним та необґрунтованими виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі продажу від 1981 та 1982 років ОСОБА_2Кпридбав будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: місто Ізмаїл, вулиця Чернишевського, 36. Згідно до спірного договору 28.05.1996 року ОСОБА_5, від імені якого за довіреністю №1/2958 від 20.06.1995 року діяла ОСОБА_4, продав ОСОБА_3 зазначене домоволодіння.

Районний суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст.60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи) позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог.

Суд відхилив доводи позивача стосовно, що він не надавав довіреності ОСОБА_4, так як в той час на нього було скоєно напад та він знаходився на лікуванні, оскільки позивачем не надано жодного документу або іншого доказу в підтвердження зазначених обставин.

Також районний суд відхилив доводи позивача щодо відсутні доказів передання йому грошей за проданий ним будинок, оскільки діючим законодавством не передбачено обов'язку складати окремий документ щодо підтвердження отримання грошей та ця обставина повинна буди зазначена в самому договорі купівлі-продажу. Крім того суд зазначив, що отримання ОСОБА_5 грошових коштів підтверджується п.6 спірного договору, де зазначено, що дім житловий з надвірними спорудами продано за 500000000 карбованців, які отримані продавцем до підписання цього договору.

Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання ОСОБА_5 на те, що з підстав того, що в договорі купівлі продажу від 21.09.1981 року вірно зазначено його прізвище, а в договорі від 18.09.1982 року - не вірно, потрібно було встановити на підставі ст.256 ЦПК України належність правовстановлюючих документів особі, прізвище якої зазначено в документі, інакше не можливо було здійснювати правочин, оскільки ця суперечність в документах не усунута на час звернення позивачем до суду та не є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Крім того, суд зазначив, що згідно до інформації, отриманої з державної нотаріальної контори вибачається, що відбулося знищення довіреностей виданих в період з 02.01.1995 року по 24.12.1995 року, в наданої відповіді за № 616/01-16 від 12.04.2016 року Ізмаїльської нотаріальної кантори вказано, що довіреність посвідчена Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області 20.06.1995 року за № 1-2958 знищена шляхом спалення, що не є доказом її не існування взагалі на час укладання спірного договору.

Суд не узяв до уваги посилання на те, що спірний договір не був посвідчений нотаріальною конторою та не був визнаний судом дійсним, коли таке визнання стало обов'язковим, оскільки на час укладання спірного договору згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», діючого на момент виниклих правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріально посвідченню, норми ст.220 ЦК України (2004 року) не застосовуються до правовідносин які виникли у 1996 році.

Також суд відхилив доводи позивача щодо відсутності реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_3, оскільки відповіддю КП «Ізмаїльськое» МБТІ зазначено, що спірний договір зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за № 19/21 від 30.05.1996 року, тобто оспорюваний договір зареєстрований належним чином.

При таких обставинах, районний суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 ґрунтуються на припущеннях, належними відносними та допустимими доказами не доведені, а тому є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяви представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, суд зазначив, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не витребував дані про стан розслідування кримінального провадження, відкритого за фактом підробки документів та заволодіння його майном, оскільки зазначене не є підставою для скасування рішення суду.

Крім того колегія суддів зауважує, що сторона позивача з заявою про вчинення кримінального правопорушення звернулась більше півроку тому, як пояснив адвокат позивача, клопотань про вчинення процесуальних слідчих дій не заявляв, лише після спливу шести місяців, у рамках кримінального провадження, заявив клопотання про витребування доказів для дослідження підпису на дорученні, в рамках цивільного процесу клопотання про призначення експертизи не заявляв, таким чином у судовому засіданні адвокат визнав, що наданий час ним не зібрано достатньо доказів для задоволення позову.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що спірного домоволодіння станом на 1993 рік вже не було фізично, та його, як обєкту договору, не було більш як три роки на час укладання договору від 28.05.1996 року, оскільки зазначене не підтверджується матеріалами справи та спростовується наявним в матеріалах справи технічним паспортом на спірний будинок, виготовлений 08.08.1996 року, у який 29.02.2016 року були внесені виправлення (а.с.13-15).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів та аргументів позову, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, яка обґрунтовано викладена в оскаржуваному судовому рішенні, а тому додатково правового аналізу вони не потребують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_6