Справа № 760/9481/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Трофимчук К.О.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним,

в с т а н о в и в:

26 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що 09 жовтня 2015 року вона дізналася про той факт, що невідома їй жінка ОСОБА_6 уклала від її імені договір довічного утримання з ОСОБА_4, якої вона ніколи не бачила та не знає.

Вона є людиною похилого віку та не може самостійно доглядати за собою, іноді не може вийти навіть до магазину за продуктами, тому вона не могла самостійно поїхати до нотаріуса ОСОБА_5 в протилежний кінець міста. Довіреність, яку вона нібито видала ОСОБА_6 для укладення договору довічного утримання, вона не надавала та не пам'ятає чи підписувала цей документ.

У період, коли було підписано договір довічного утримання та довіреність на ім'я ОСОБА_6, до неї часто приходили невідомі раніше люди з компанії «Пенсіон» (ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», директором якого є ОСОБА_7).

Представники цієї компанії скориставшись її безпорадністю та похилим віком, всупереч її інтересам, мабуть все ж таки, змусили її підписати довіреність на укладення договору довічного утримання у власних цілях. Крім того, вона не отримала жодної допомоги та грошових коштів, зазначених у договорі, що також є підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи те, що правочин не створив ніяких наслідків, зі сторони набувача не було здійснено ні догляду, ні надання коштів, як це передбачено договором. Вважає, що правочин є недійсним з моменту його підписання та просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір довічного утримання від 11 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 453 - недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов у повному обсязі та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. У матеріалах справи містяться письмові заперечення сторони відповідача (а.с. 23-25). Пояснила суду, що навесні 2015 року позивач за рекомендацією своїх знайомих звернулася до ТОВ «Центр допомоги та соціального захист пенсіонерів» з заявою про можливість розгляду питання укладення з нею договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення. Вона особисто спілкувалася з працівником підприємства ОСОБА_6, яку в подальшому уповноважила довіреністю на укладення від її імені правочинів, про що була видана відповідна нотаріально посвідчена довіреність. 30 червня 2015 року нотаріус перевіряв особу позивача на підставі наданих нею документів - паспорту, виданого 27 червня 2015 року, та її волевиявлення на укладення такого правочину. Позивачу було роз'яснено суть договору, що буде укладений. Зазначає, що під час підписання довіреності здійснено відеозйомку. У подальшому ОСОБА_6, яка діяла від імені позивача на підставі цієї довіреності, уклала договір довічного утримання з відповідачем.

Позивач зверталась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, посилаючись на невиконання його умов. Таким чином сама позивач підтвердила дійсність правочину та не заперечувала свого волевиявлення на укладення договору. У задоволенні позову було відмовлено, оскільки в судовому засіданні було доведено належне виконання умов договору ОСОБА_4 Після цього позивач звернулась в суд з зазначеним позовом про визнання договору недійсним. Також стороною позивача подано позов про визнання недійсною довіреності, що перебуває в провадженні Подільського районного суду міста Києва. Розгляд справи по суті ще не розпочався.

Представник позивача вважає, що такі судові спори ініціюються родичем ОСОБА_3, який на даний час за довіреністю представляє її інтереси в суді.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу суду надіслала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належала однокімнатна квартира № АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва 17 червня 1993 року згідно з розпорядженням від 17 червня 1993 року за № 2406 (а.с. 5).

30 червня 2015 року ОСОБА_3 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5, зареєстрованою в реєстрі за № 405. Цією довіреністю вона уповноважила ОСОБА_6 бути її законним представником у будь-яких підприємствах, державних, громадських установах та організаціях, незалежно від форми власності та підпорядкування, в органах нотаріату, тощо, при укладенні від її імені договору довічного утримання про відчуження належної їй квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 (а.с. 40).

У п. 7 довіреності зазначено, що з проектом договору довічного утримання з ОСОБА_4 ОСОБА_3 ознайомлена та згодна з усіма його умовами. Для чого представнику надано право: подавати і підписувати від її імені будь-які заяви, довідки та документи; отримувати на руки всі необхідні довідки та документи; підписувати від її імені договір довічного утримання, сплачувати необхідні платежі, розписуватися за неї, також виконувати інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду повноважень, та які на думку представника будуть доцільними для правильного і ефективного виконання цієї довіреності. Довіреність видана без права передоручення строком на один рік та дійсна до 30 червня 2016 року.

11 липня 2015 року між ОСОБА_3, від імені якої діяла ОСОБА_6 на підставі зазначеної довіреності, та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання (а.с. 2-4).

За умовами цього договору ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_4 отримує у власність квартиру № АДРЕСА_1.

Пунктом 7 договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_4 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_3, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач вже самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони також домовилися, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою в розмірі 900 гривень на місяць, які будуть щомісячно надаватися позивачці шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

Крім вищезазначеної суми, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно даватись позивачці шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

У пунктах 8, 9 договору також передбачено, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення цього договору. Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 50000 гривень, які представник відчужувача отримав повністю від набувача під розписку перед підписанням цього договору.

Також у п. 26 договору сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, відчужувач та набувач не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, не стоять на обліках у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, текст цього договору прочитано і схвалено ними до його посвідчення, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Умови договору довічного утримання від 11 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 повністю відповідають умовам, визначеним довіреністю від 30 червня 2015 року.

Звертаючись в суд з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, ОСОБА_3 як на підставу його недійсності посилається на те, що: 1) довіреність, яку вона нібито видала ОСОБА_6 для укладення договору довічного утримання, вона не надавала та не пам'ятає чи підписувала цей документ та вважає, що представники компанії «Пенсіон» скориставшись її безпорадністю та похилим віком, всупереч її інтересам, мабуть все ж таки, змусили її підписати довіреність на укладення договору довічного утримання у власних цілях; 2) вона не отримала жодної допомоги та грошових коштів, зазначених у договорі, що свідчить про те, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач як на підставу для визнання договору недійсним посилається на те, що вона не отримувала жодної допомоги та грошових коштів, зазначених у договорі.

Невиконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним, а є підставою для розірвання такого договору в разі доведеності заявлених з цих підстав вимог.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання відмовлено (а.с. 27-31, 32-35).

Зазначеними судовими рішеннями не встановлено невиконання чи неналежне виконання набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання, укладеним між сторонами. Вказано, що обов'язок надати позивачу одноразове грошове утримання в розмірі 50000 гривень відповідач виконала ще до підписання даного договору, що засвідчено підписами сторін в договорі.

Згідно з довідкою від 10 березня 2016 року ПАТ «КБ «Глобус» ОСОБА_3 має поточний рахунок № НОМЕР_3 в гривні в ПАТ «КБ «Глобус», на якому обліковується 55724 гривні 51 копійка. На підтвердження належного щомісячного грошового утримання позивача відповідачем суду було пред'явлено оригінали банківських квитанцій, згідно яких щомісячно позивач отримувала від відповідача 900 гривень, як передбачено в пунктах 7, 8 договору довічного утримання. На виконання відповідачем другого абзацу п. 7 договору довічного утримання представники відповідача надали суду квитанції по оплаті комунальних послуг.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року залишено без змін. Відхиляючи касаційну скаргу суд виходив з того, що матеріали справи містять докази, що підтверджують як грошове утримання позивача відповідачем шляхом банківського переказу, так і оплату відповідачем комунальних послуг. Факт проживання позивача в квартирі сторонами не заперечувався (а.с. 129-130).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, при розгляді справи про визнання оспорюваного договору недійсним у суду відсутні підстави вважати, що сторони в справі не мали на меті спрямовувати свої дії на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Позивачем будь-яких доказів на підтвердження таких обставин надано не було.

У такому випадку посилання ОСОБА_3 на неотримання нею жодної допомоги та грошових коштів та на не спрямованість правочину до настання реальних наслідків не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним і посилання ОСОБА_3 на те, що довіреність, яку вона нібито видала ОСОБА_6 для укладення договору довічного утримання, вона не надавала та не пам'ятає чи підписувала цей документ, а представники компанії «Пенсіон» скориставшись її безпорадністю та похилим віком, всупереч її інтересам, мабуть все ж таки, змусили її підписати довіреність на укладення договору довічного утримання у власних цілях.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 показала суду, що позивач звернулася до Центру, щоб дізнатися про умови довічного утримання. Коли вона приходила до позивача, у останньої навіть не було продуктів харчування в холодильнику. Вона розповідала, що її племінник їй не допомагає, тисне на неї, тому вона хотіла отримати допомогу від когось іншого. Вони (свідок та позивач) разом їздили відновлювати втрачені документи, зокрема, паспорт, отримували пенсію. У нотаріуса також були вдвох. Коли оформляли довіреність для укладення договору, текст якої зачитувався вголос, була відеозйомка та позивач надавала свої коментарі. Свідок пояснила, що довіреність видана на неї скоріш за все тому, що позивач бачила добре ставлення до себе з її боку, та довіряла їй.

Стороною відповідача був наданий суду відеозапис процедури оформлення позивачем довіреності від 30 червня 2015 року у нотаріуса на ім'я ОСОБА_6 для укладення договору довічного утримання. З відеозапису вбачається, що правові наслідки видачі довіреності позивачу роз'яснювались, нею уточнювались окремі положення майбутнього договору довічного утримання, та були їй зрозумілі.

Умови договору довічного утримання від 11 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 повністю відповідають умовам, визначеним довіреністю від 30 червня 2015 року підписаною ОСОБА_3 особисто.

На момент укладення договору довічного утримання, строк дії довіреності не закінчився, оскільки за її умовами вона була дійсна до 30 червня 2016 року, а договір було укладено 11 липня 2015 року.

У судовому засіданні учасники судового розгляду зазначали, що у них відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 скасовувала видану нею довіреності, в тому числі і до моменту укладення оспорюваного договору довічного утримання.

Також представником відповідача було повідомлено суд про те, що в провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності. Судове рішення в цій не справі не ухвалене і розгляд справи по суті ще не розпочався.

З огляду на наведене в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 203, 215, 744 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 (03110, АДРЕСА_1, РНОКПД НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (04208, АДРЕСА_4, РНОКПД НОМЕР_2), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (АДРЕСА_2) про визнання договору довічного утримання недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: