Справа № 720/166/18
Провадження № 2/720/259/18
21 травня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Мунтян Т.І.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно -,
В лютому 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що домоволодіння по вул. Соборна, 10 в с. Тарасівці Новоселицького району було побудовано під час шлюбу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6. По погосподарській книзі сільської ради станом на 1990-1991 роки дане домоволодіння було віднесено до дворів колгоспного типу, в якому було зареєстровано шестеро осіб. Проте, віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилкою, яка порушує її права та законні інтереси, оскільки станом на 1990-1991 роки ніхто з осіб прописаних у спірному домоволодінні не був членом колгоспу. Тому відповідно до п. 20 Вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_7 СРСР від 12 травня 1985 року домоволодіння мало бути віднесено сільрадою до робочих дворів, чого не було зроблено. Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спадщину за законом прийняв їх син ОСОБА_8, який був чоловіком ОСОБА_2. 09 березня 2010 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння в цілому та земельні ділянки відповідно до державних актів, яку вона прийняла своєчасно як спадкоємець 1 черги за законом. Однак, у звязку із відсутністю за спадкодавцем правовстановлюючого документа на домоволодіння та помилкове визначення сільською радою категорії домоволодіння станом на 1991 рік, вона позбавлена можливості щодо оформлення спадщини через нотаріальну контору. Просила визнати за нею права власності на зазначене домоволодіння та земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8.
В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилися без поважних для суду причин. Суд зі згоди представника позивачки ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Обєктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Судом встановлено, що по вул. Соборна, № 10 в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлових будинків літера «А», «Б» та господарських споруд.
Дане домоволодіння було побудовано подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в 1981-1983 роках на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини.
Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.
Так, у 1981-1983 роках питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_7 ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.
Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.
Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за ОСОБА_5, на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_6, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.
Слід зазначити, що відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів.
Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_7 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року.
Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мають працюючих членів сімї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.
Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.
Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.
Відповідно до довідки Тарасовецької сільської ради Новоселицького району № 122 від 24 січня 2018 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали подружжя ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх син ОСОБА_8, невістка ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_2, ОСОБА_4.
З досліджених судом записів погосподарської книги Тарасовецької сільської ради Новоселицького району вбачається, що після виходу на пенсію ОСОБА_5, ОСОБА_6 та звільнення ОСОБА_2 з колгоспу в 1976 році, у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу, оскільки ОСОБА_8 з серпня 1978 року був працівником Новоселицького райавтодора, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були учнями.
Таким чином, у період з 1978 року по 15 квітня 1991 року відповідачі, які в послідуючому взагалі виписалися з господарства, хоча і проживали у спірному житловому будинку, проте вони не набули права власності на спірний житловий будинок, оскільки на час будівництва господарство втратило статус колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих.
В той же час, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що не є підставою для визнання за відповідачами права власності на житловий будинок, оскільки вчиненні записі у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_7 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.
Сам факт проживання інших осіб, окрім забудовників, у домоволодінні та можлива їх участь працею та коштами у будівництві домоволодіння, за умови що вони не були членами колгоспного двору, за нормами законодавства тих років не давала підстав для визнання за ними права власності на житловий будинок.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що оскільки домоволодіння було побудовано після припинення статусу вказаного господарства як колгоспного двору, дане домоволодіння належало повністю подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були його забудовниками.
Висновок суду про те, що спірне домоволодіння втратило статус колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року.
ОСОБА_5 помер 04 січня 1993 року, а ОСОБА_6 померла 28 липня 1995 року. Після їх смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння в цілому.
Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого.
Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні.
З довідок Тарасовецької сільської ради № 120 та № 121 від 24 січня 2018 року вбачається, що на час смерті спадкодавців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та протягом шестимісячного терміну після їх смерті у спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали їх син ОСОБА_8, невістка та онуки.
Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як спадкоємець по закону першої черги своєчасно прийняв їх син ОСОБА_8, який на час та після смерті спадкодавців проживав у спадковому домоволодінні, чим фактично вступив у володіння та користування спадковим майном.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
З довідки Тарасовецької сільської ради № 119 від 24 січня 2018 року вбачається, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 у спадковому домоволодінні була зареєстрована та проживала тільки його дружина позивачка ОСОБА_2.
Діти спадкодавця відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини постійно не проживали та із заявами про прийняття спадщини протягом шестимісячного терміну з часу смерті їх батька ОСОБА_8 до нотаріуса не звертались.
Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті ОСОБА_8 як спадкоємець по закону першої черги своєчасно прийняла тільки позивачка ОСОБА_2, яка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем у спадковому домоволодінні.
Однак, зважаючи на помилку сільської ради при визначенні категорії домоволодіння станом на 1991 рік, позивачка позбавлена можливості в оформленні домоволодіння в цілому на себе, а тому суд вважає правомірним звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права, у визначений нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому за позивачкою слід визнати право власності на вищезазначене домоволодіння та земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_8.
На підставі ст.ст. 41,64 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 328, 391, 392, 1218, 1223, 1225, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_7 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, -
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на домоволодіння, яке розташовано по вул. Соборна, 10 в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлових будинків літера «А», «Б», літньої кухні літера «В», гаражу літера «Г», вбиральні літера «Д», погребу літера «Пг», колодязя 1/2 № 1, огорожі № 2-5, в порядку спадкування по закону після смерті її чоловіка ОСОБА_8.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідачі можуть подати до Новоселицького райсуду заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: