Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/9880/15-ц

провадження № 61-12099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від

08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір

№ 44.05-10-1102/Астр, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 86 580,00 грн. Цього ж дня між позивачем та ОСОБА_5 також було укладено договір поруки № 44.02-1458/А, згідно якого вона поручається перед ПАТ «Укрсоцбанк» за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. ОСОБА_4, не повертаючи кредит (чергову частину) та не сплачуючи проценти за кредитним договором, порушує вимоги статті 1054 ЦК України, стосовно свого обов'язку щодо повернення отриманих коштів. Станом на 22 січня 2015 року загальна сума заборгованості ОСОБА_4 перед позивачем становить 15 846,57 грн.

У зв'язку з цим ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором

№ 44.05-10-1102/Астр у розмірі 15 846,57 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 03 грудня 2007 року

№ 44.05-10-1102/Астр у розмірі 15 846,57 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем належними і допустимими доказами доведено факт існування у позичальника заборгованості за кредитним договором. Оскільки, в добровільному порядку позичальник і поручитель кредит не погашають, то наявні правові підстави для стягнення боргу солідарно з обох відповідачів.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_7, про скасування заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_7, задоволено частково, заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 846,57 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 5 678,00 грн; заборгованість по відсотках - 5 696,90 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1 229,29 грн; пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 962,10 грн; інфляційні нарахування на суму боргу - 2 280,29 грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що факт невиконання ОСОБА_4 умов договору відновлювальної кредитної лінії та розміру його заборгованості доведена Банком належними доказами, а позичальник не надав жодного належного доказу стосовно того, що розмір заборгованості Банком обраховано невірно. Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що Банком було пропущено трирічний строк звренення до суду з позовними вимогами є безпідставними, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Також вказано на те, що посилання позичальника на те, що його не було повідомлено належним чином про розгляд справи у суді першої інстанції, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції направляв судові виклики на адресу яку позичальник зазначив у договорі відновлювальної кредитної лінії та за якою був зареєстрований, а отримувалися вони повнолітнім членом сім?ї позичальника - його батьком. Крім того, судом було зазначено, що ОСОБА_4 в порушення вимог пункту 3.3.12 договору відновдлювальної кредитної лінії не повідомляв Банк про зміну свого місця проживання. Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що Банк вже реалізував своє право на стягнення заборгованості та задовольнив його за рахунок продажу автомобіля KIA Cerato, є недоведеними, оскільки ним не надано ніяких доказів стосовно продажу вказаного автомобіля. Також, судом було зазначено, що вказаним ОСОБА_4 автомобілем було забезпечено виконання кредитного договору № 44.05-10-1101/А, а також вказаного у цій справі договору відновлювальної кредитної лінії № 44.05-10-1102/Астр. Разом з тим, судоми апеляційної інстанції було зазначено, що Банк пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами до поручителя ОСОБА_5, оскільки договір поруки припинився 02 червня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у розмірі

15 846,57 грн та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії ухвалені при неповному з?ясуванні фактичних обставин справи. Ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції допустив порушення принципу змагальності, оскільки позбавив відповідача можливості скористатися своїм правом на подання заяви про застосування строків позовної давності, оскільки останнє погашення боргу було ним вчинене в

2009 році, а з позовом Банк звернувся до суду в 2015 році, тобто, поза межами трирічного строку позовної давності. Однак ні під час розгляду заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду заочного рішення на його заяву про застосування позовної давності суди належним чином не відреагували та не відмовили у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строків позовної давності. Зазначив, що суд першої інстанції про дату та час судового розгляду справи його належним чином не повідомляв, докази отримання судових повісток особисто ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні, а повідомлення про розгляд цієї справи за зареєстрованим місцем його проживання, отримані його батьком, не означають, що він був належним чином повідомлений. Зазначив, що кредитні кошти були отримані ним на купівлю автомобіля, який, у зв'язку з виникненням заборгованості, було вилучено та примусово реалізовано, однак з розрахунку заборгованості не вбачається, яким чином зараховано отримані від продажу транспортного засобу кошти. Вважає, що звернення стягнення на предмет застави - куплений за кредитні кошти автомобіль, припиняє зобов'язання сторін, що виникли на підставі договору кредиту, на що суди уваги не звернули.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди встановили, що 03 грудня 2012 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 44.05-10-1102/Астр, згідно якого Банк зобов'язався надавати позичальнику, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності і цільового характеру використання, кредитні кошти частинами (траншами), в межах максимального ліміту заборгованості за кредитом в розмірі

6 734,00 грн, зі сплатою 15,00% річних за користування цими коштами з кінцевим строком повернення до 02 грудня 2014 року.

Того ж дня між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки

№ 44.02-1458/А, згідно якого поручитель зобов'язалася перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, що передбачені договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 44.05-10-1101/А та договором відновлювальної кредитної лінії

№ 44.05-10-1102/Астр.

Станом на 22 січня 2015 року, розмір заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 44.05-10-1102/Астр становить

15 846,57 грн, з яких: заборгованість з тіла кредиту - 5 678,00 грн; заборгованість по відсоткам - 5 696,90 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1 229,29 грн.; пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 962,10 грн; інфляційні нарахування на суму боргу за кредитом - 1 277,55 грн; інфляційні нарахування на суму боргу за відсотками - 1 002,74 грн.

Статтею 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК Українизобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК Україниу разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки ОСОБА_4 належним чином не виконував зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, банк має право на стягнення заборгованості у судовому порядку, у зв'язку з чим звернувся до суду з цим позовом 08 червня 2015 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій дійшовши правильного висновку стосовно того, що кредитні зобов'язання, які виникли між сторонами мають виконуватися належним чином, не звернув уваги на те, що Банком було надано розрахунок заборгованості, який не відповідає ні змісту позовних вимог Банку, ні положенням договору відновлювальної кредитної лінії з огляду на таке.

У позовній заяві Банк вказав, що 03 грудня 2007 року між ним та

ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 44.05-10-1102/Астр, згідно якого банк надав позичальникові кредит в розмірі 86 580,00 грн.

Відповідно до наданої банком копії договору відновлювальної кредитної лінії № 44.05-10-1102/Астр, позичальникові було надано кредит окремими частинами (траншами), зі сплатою 15 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 6 734,00 грн, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 02 грудня 2014 року.

Проте з наданого Банком розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 44.05-10-1102/Астр від 03 грудня 2007 року вбачається, що позичальникові було видано кредитні кошти (транші) за період з 03 грудня 2008 року до 09 грудня 2010 року в розмірі 17 019,98 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув та не з'ясував, згідно якого саме кредитного договору ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 17 019,98 грн та за яким саме кредитним договором у нього виникла заборгованість в розмірі 15 846,57 грн, тому дійшов передчасного висновку стосовно того, що Банком належними і допустимими доказами було доведено розмір заборгованості позичальника.

Також необхідно зазначити, що відповідно до підпункту 1.3.1 пункту 1.3 між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави автомобіля марки КІА Cerato, 2007 року випуску на забезпечення виконання кредитних зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінія

№ 44.05-10-1102/Астр, який також ще забезпечує виконання кредитних зобов'язань позичальника за основним договором (а. с. 13).

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що автомобіль КІА Cerato дійсно було арештовано та оголошено заборону його відчуження, на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 01 березня

2010 року, прийнятої в ході виконання виконавчого напису нотаріуса

від 28 грудня 2009 року № 4714 про стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку боргу в розмірі 86 927,17 грн (а. с. 64).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не перевірив хто на час розгляду справи є власником вказаного автомобіля, чи було його реалізовано, а якщо реалізовано, то чи було погашено кредитну заборгованість позичальника за рахунок отриманих коштів від його реалізації, та за якими саме договірними зобов'язаннями.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення кредитної заборгованості з поручителя

ОСОБА_5 до суду касаційної інстанції не оскаржувалося, тому касаційному перегляду в цій частині не підлягає.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки постановлено з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, ураховуючи вимоги наведених норм ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик