Справа № 442/3458/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/7640/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_3 представника КЕВ м. Львова;

Деревяного О.Б. голови ліквідаційної комісії ДП МОУ «Аеропорт Львів-2»;

ОСОБА_4 представника ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова та Державного підприємства Міністерства оборони України (ДП МОУ) «Аеропорт Львів-2»,звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у якому просив суд зобовязати згаданих відповідачів звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту ними земельну ділянку площею 0.14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № 7 у селі Модричі Дрогобицького району Львівської області, шляхом знесення самочинно збудованих ними на цій ділянці будівель і споруд, особисто або за їхній рахунок.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що на підставі державного акту на право користування землею Б № 040542 (ДСК), виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної ради народних депутатів у 1985 році та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право користування землею за № 112, Стрийській КЕЧ (правонаступником якої є КЕВ м. Львова) надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 25,9 га у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області.

На підставі наказу начальника Дрогобицького гарнізону № 4 від 05.12.2014 року зазначена земельна ділянка закріплена за ДП МОУ «Аеропорт Львів-2».

Вказане підтверджується відомістю щодо розбіжностей в обліку площі земельних ділянок, які обліковуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Львова та Держгеокадастру у Дрогобицькому районі станом на 15.02.2017 року.

З урахуванням вище наведеного позивач вважає, що земельна ділянка площею 25,9 га у селі Модричі Дрогобицького району Львівської області перебуває у державній власності та належить до земель оборони, правові засади та порядок використання яких регулюється Законом України «Про використання земель оборони».

В той же час, військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону встановлено, що відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку площею 0,14 га, яка є частиною вище згаданої земельної ділянки військового містечка № 7 у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області і перебуває в державній власності, та здійснили на ній самочинне будівництво будівель і споруд (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 92-93).

Дане рішення оскаржив Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права (а.с. 102-106).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та голову ліквідаційної комісії ДП МОУ «Аеропорт Львів-2» на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 2 ст. 356 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10 та 60 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд відмову у задоволенні позовних вимог мотивував недоведеністю цих позовних вимог, а саме відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження прав позивачів на спірну земельну ділянку та (відповідно) доказів, що ці права позивачів є порушеними відповідачами.

В той же час, доводи апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова фактично дублюють доводи і твердження, які містяться у поданій прокурором позовній заяві, та не містять доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення; які обставини та (чи) докази судом встановлені, досліджені чи оцінені неправильно; які нові обставини та (чи) докази необхідно дослідити в ході апеляційного розгляду справи, тощо.

Зокрема, статтею 125 Земельного кодексу України становлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а статтею 126 ЗК України визначено перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Позов прокурором подано в інтересах Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова та Державного підприємства Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2», як землекористувачів земельної ділянки, на якій ніби-то відповідачами самочинно збудовані будівлі і споруди.

В той же час, матеріали справи не містять жодного доказу, передбаченого статтями 125 та 126 ЗК України, про права вище згаданих юридичних осіб на спірну земельну ділянку.

На вище наведене звернуто увагу у письмових Запереченнях відповідачів: як на позовну заяву (а.с. 30-34), так і на апеляційну скаргу (а.с. 140-146), однак стороною позивача так і не було подано до суду будь-яких доказів про їх права на спірну земельну ділянку, які можна було б визнати належними та допустимими.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в жодній мірі не спростовують висновків суду, які містяться в оскаржуваному рішенні, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цього рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: