Дата документу 21.11.2018 Справа № 323/635/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/635/18 Головуючий у 1 інстанції Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/463/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 10 травня 2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2018 року має заборгованість - 29595,41 грн., яка складається з наступного: 3494,99 грн. - заборгованість за кредитом; 20725,57 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3489,35 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1385,50 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 10 травня 2011 року у розмірі 29595,41 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Скориставшись своїм правом ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено законне та обґрунтоване на підставі наявних доказів, просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримала кредит у розмірі 2300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Проте свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконував, в зв'язку з чим станом на 31.01.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 29595,41 грн.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що останній платіж з погашення заборгованості по кредиту відповідач здійснив 21.09.2011 року, а з позовом до суду Банк звернувся лише 12.03.2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України.

Окрім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с.144-145).

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості висновків суду з приводу пропуску Банком строку позовної давності є неспроможними з огляду на таке.

Так, в якості доказу того, що позовна заява подана в межах строку позовної давності Банк посилається на наявність довідки щодо перевипуск кредитної картки на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 178).

Однак, зазначена довідка в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_3 отримував платіжні картки, оскільки зазначена довідка не містить підпису посадових осіб Банку, а також в зазначеній довідці взагалі відсутні відомості на підставі чого ОСОБА_3 взагалі видавались кредитні картки.

В зв'язку з чим, дана довідка не може бути прийнята судом в якості належного доказу в обґрунтування вимог щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: