Справа № 450/484/13-ц Провадження № 2/450/23/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2018 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі

головуючого- судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним ОСОБА_1, представника позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, представника відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Пустомити цивільну справу:

за первісним позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3,

про (предмет спору): витребування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_5,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,

про (предмет спору): визнання за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, в саме: будинок № АДРЕСА_1,

суд постановив таке рішення:

підстава первісного позову (позиція позивача за первісним позовом), з урахуванням заяви про зміну предмету та підстави позову: відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, тобто володіють таким будинком без достатньої на те правої підстави. Позивач бажає самостійно користуватися своєю власністю. Відповідачі добровільно не бажають повернути будинковолодіння у володіння позивача, тому позивач змушена звертатися до суду.

Позиція відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 щодо первісного позову: позов не визнає. В уточненій позовній заяві жодним чином не зазначено, яким чином відповідачі заволоділи оспорюваним майном; відсутні покликання на обставини, при яких майно вибуло з власності позивача. Станом на сьогоднішній день зазначене майно із власності позивача не вибуло, хоча позивач отримала кошти в ОСОБА_3 в якості оплати за оспорюваний будинок. Крім цього, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таким чином, майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі.

Відповідач ОСОБА_3 вказав у 2008 році надав 1 000, 00 дол. США ОСОБА_1 в якості оплати за спірний будинок. ОСОБА_1 також було отримано у ОСОБА_3 2 000,00 дол. США за будинок, які остання подарувала ОСОБА_3.

Позиція відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 щодо первісного позову: у судове засідання не з'явився.

Підстава зустрічного позову (позиція позивача за зустрічним позовом): відповідач ОСОБА_3 з 2000 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє будинком № АДРЕСА_1, тому набув право власності на такий будинок з підстав передбачених ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Позиція відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо зустрічного позову: зустрічний позов не визнає. Вказала, що ОСОБА_3 під час розгляду справи у 2000 році відмовлявся від будь яких часток у спірному будинку в користь брата ОСОБА_6.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

18.02.2013 року ухвала суду про відкриття провадження у справі; 19.03. 2013 року клопотання представника про відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи; 13.05. 2013 року запит суду в ОКП ЛОР «БТІта ЕО»; 27.06. 2013 року запит в ОКП ЛОР «БТІта ЕО» повторно; 08.08. 2013 року клопотання відповідачів за первісним позовом про зупинення провадження у справі; 29.10. 2013 року ухвала суду про зупинення провадження у справі; 30.04. 2014 року заява відповідачів за первісним позовом про забезпечення позову; 30.04. 2014 року ухвала суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову; 06.05. 2014 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі; 06.05. 2014 року ухвала суду про зупинення провадження у справі; 08.12. 2014 року, 06.05. 2015 року, 02.11. 2015 року запити суду начальнику СВ Пустомитівського РВ ГУ МВСУ у Львівській області; 17.12.2014 року, 12.05. 2015 року, 18.11. 2015 року повідомлення начальника СВ Пустомитівського РВ ГУ МВСУ у Львівській області; 12.12. 2016 року клопотання відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі; 24.10. 2017 року зустрічна позовна заява ОСОБА_7; 24. 10. 2017 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів, допит свідків; 24.01. 2018 року ухвала суду про залишення зустрічної позовної заяви без руху; заява про зміну підстав та предмету позову; 27.03. 2018 року відзив представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заяву про зміну предмету позову; 27.03. 2018 року заява від імені ОСОБА_1 про відвід судді; 18.04. 2018 року заява ОСОБА_1 про залишення без розгляду заяви про відвід, оскільки така особисто нею ОСОБА_1 не подавалася; 19.04. 2018 року ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про допит свідка, протокольна ухвала про відмову у задоволенні клопотання про допит свідка.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.05. 2000 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання права власності на будинковолодіння, про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням, виселення, стягнення моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку, реєстраційного посвідчення, про визнання права власності на 3 / 6 ідеальних частин будинковолодіння, про поділ будинковолодіння в натурі, про встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с. 23-33), крім іншого, ухвалено визнати за ОСОБА_1 право власності на все будинковолодіння в АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_8, ОСОБА_5 із житлового будинку в АДРЕСА_1.

Згідно довідки Пустомитівського районного суду Львівської області № 12045 від 27.12. 2012 року, адресована ОСОБА_6 (а.с. 34) зазначена вище цивільна справа в архіві суду не виявлена. Відповідно до довідної ОСОБА_9 (а.с. 55) під час виконання своїх посадових обов'язків по впорядкуванню архіву було виявлено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в матеріалах якої міститься рішення суду від 10.05.2000 року. Згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 1997-2000 роки та обліково-статистичних карток на цивільні справи за 1997-2000 роки вищезазначена цивільна справа в Пустомитівському районному суді Львівської області не зареєстрована.

На підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.05. 2000 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13.01. 2009 року (а.с. 5). Сторонами визнана та обставина, що житловий будинок № АДРЕСА_1 є спірним житловим будинком.

Право власності ОСОБА_1, як і рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.05. 2000 року не скасовані.

З довідки № 422 від 21.09. 2012 року, видана виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (а.с. 34) слідує, що ОСОБА_1 про те, що в її власному житловому будинку № АДРЕСА_1 проживають без реєстрації з 2000 р. і по даний час ОСОБА_5 та її син ОСОБА_3 із своєю сім'єю.

Таким чином, на думку суду, встановленим є той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з перебуває у володінні ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. П. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів.

Сторонами не надано суду доказів існування правових підстав (правочин, сервітут, похідне право, як члена сім'ї) для володіння відповідачами за первісним позовом спірним майном.

Пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів за житловий будинок по АДРЕСА_1, за попередньою домовленістю між ними, суд вважає не обґрунтованими, оскільки:

ОСОБА_1 вказаний факт у судовому засіданні заперечила. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як зазначено вище, судом створені належні умови для подання доказів, проте відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в обґрунтування свої пояснень, по факту передачі коштів, належних та допустимих доказів не надав.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Беручи до уваги встановлені вище обставини, суд прийшов до висновку, що має місце порушення права власності позивача на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК). Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Судом вказано вище, що між сторонами договірних відносин щодо спірного майна немає. Відповідачі володіють та користуються таким майном без відповідної правової підстави.

На підставі наведеного суд прийшов до висновку про підставність заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог, тому такі підлягають задоволенню.

Позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, в саме: будинок № АДРЕСА_1 задоовленню не підлягають і такий висновок суду слідує із наступного:

за змістом п. 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Між сторонами існують спори щодо житлового будинку АДРЕСА_1, про що свідчить рішення суду від 10.05. 2000 р. На думку суду беззаперечним є той факт, що позивачеві за зустрічним позовом було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на таке майно. Вказана обставина ОСОБА_3 не спростовується, як і не заперечується той факт, що йому було відомо, що він (ОСОБА_3) проживає у житловому будинку, який належить ОСОБА_1.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1, -задоволити повністю.

Витребувати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 409, 75 грн. понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 409, 75 грн. понесених судових витрат.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, в саме: будинок № АДРЕСА_1, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення суду складене 02.05.2018 року.

СуддяЄ. О. Данилів