Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 127/14783/14-ц

провадження № 61-20176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - виконавчий комітет Вінницької міської ради,

треті особи: колективне будівельне-монтажне підприємство «БМУ-2», приватне підприємство «АРТ.-В.К.», товариство з обмеженою відповідальністю «В.К.В», товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сіріус», фізична особа-підприємець ОСОБА_5, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, приватне підприємство «Опал», товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт», мале приватне підприємство «Раїса», міське комунальне підприємство «ЖЕК № 7»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року у складі колегії судів: Марчук В. С., Шемети Т. М., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового звільнення незаконно займаного приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2011 року між ним та ТОВ «Компанія «Еліт» було укладено договір оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1. Дане приміщення належить позивачу на праві приватної власності та розміщене на земельній ділянці, яка теж належить йому. Строк дії договору оренди від 01 вересня 2011 року № 9 закінчився 31 січня 2012 року. 02 лютого 2012 року позивач надіслав ТОВ «Компанія «Еліт» листа з пропозицією укласти новий договір оренди. Відповіді не отримав, однак ТОВ «Компанія «Еліт» продовжувало користуватись його майном без укладення будь-яких угод та сплати відповідних коштів за користування його приміщенням та земельною ділянкою під приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2013 року з ТОВ Компанія «Еліт» на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість з орендної плати, яка виникла з 01 лютого 2012 року по 15 листопада 2012 року.

04 жовтня 2012 року між ТОВ Компанія «Еліт» та виконавчим комітетом Вінницької міської ради був укладений договір про безоплатну передачу майна № 2423, згідно якого ТОВ Компанія «Еліт» безоплатно передало територіальній громаді м. Вінниці в особі виконкому Вінницької міської ради майно, розташоване в приміщенні, належному йому на праві власності, а саме: трансформаторну підстанцію (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2шт.), ЛЕП-10 (2шт.)

Посилаючись на те, що відповідач незаконно займає, належне йому на праві власності приміщення, чим порушує його права як власника на користування нерухомим майном; на неодноразові пропозиції щодо укладення договору оренди даного приміщення або обміну його на рівноцінне, відповідач не реагує, ОСОБА_4 просив суд усунути йому перешкоди в користуванні майном, шляхом зобов'язання виконавчого комітету Вінницької міської ради звільнити незаконно займане приміщення на АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв. м від перебування в ньому трансформаторної підстанції (КТП-6), трансформатору ТМЗ-1000, трансформатору ТМЗ-1000/10, пристрою конденсаторного (2шт.), ЛЕП-10 (2шт.).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено: колективне будівельне-монтажне підприємство «БМУ-2», приватне підприємство «АРТ.-В.К.» (далі - ПП «АРТ.-В.К.»), товариство з обмеженою відповідальністю «В.К.В» (далі - ТОВ «В.К.В»), товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сіріус» (далі - ТОВ фірма «Сіріус»), фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5), фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6), приватне підприємство «Опал» (далі - ФОП «Опал»), товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт» (далі - ТОВ «Еліт»), мале приватне підприємство «Раїса» (далі - МПП «Раїса»), міське комунальне підприємство «ЖЕК № 7» (далі - МКП «ЖЕК № 7»).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав. Придбаваючи дане приміщення, позивач знав про наявність зазначеного майна, яке використовувалось третіми особами. Крім того, задоволення позову потягне заподіяння шкоди третім особам.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 шляхом зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради за власний рахунок звільнити приміщення на АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв. м від перебування в ньому трансформаторної підстанції (КТП-6), трансформатору ТМЗ-1000, трансформатору ТМЗ-1000/10, пристрою конденсаторного (2шт.), ЛЕП-10 (2шт.). Стягнуто з виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_4 551,21 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 243,60 грн - за подання позовної заяви.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши наявність права власності позивача на приміщення та на земельну ділянку, на якій розташоване вказане приміщення; факт знаходження у приміщенні позивача трансформаторної підстанції, належної відповідачу, до складу, якої входять: трансформаторна підстанція (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.) та факт відсутності будь-яких правових підстав знаходження вказаної трансформаторної підстанції у чужому приміщенні без згоди власника приміщення і за відсутності бажання відповідача врегулювати неправомірне використання чужого приміщення, на підставі статей 316, 317, 321 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виконавчий комітет Вінницької міської ради, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ні в письмових запереченнях на апеляційну скаргу, ні в ході судового розгляду не вказував про укладення мирової угоди з позивачем, тому оцінка апеляційним судом наведених обставин є помилковою. Крім того, апеляційний суд зазначив, що виконавчий комітет Вінницької міської ради є державним органом, проте він є органом місцевого самоврядування. Також судом не досліджувалися правовідносини між відповідачем та третіми особами щодо використання трансформаторної підстанції, а саме питання порушення прав жителів гуртожитку на АДРЕСА_2. Позивачем не доведено, яким чином порушено його права, оскільки на підставі договору оренди належного йому нежитлового приміщення від 01 грудня 2012 року він продовжує отримувати дохід. Таким чином висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що діями позивача його позбавлено права на володіння та користування нежитловим приміщенням, є обґрунтованим.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що обраний ним спосіб захисту порушених прав відповідає нормам статті 16 ЦК України. Протягом більше двох років для врегулювання спору у досудовому порядку, він звертався до відповідача з пропозицією надати йому рівноцінне приміщення або укласти з ним договір оренди, проте жодної відповіді надано не було. Незаконне перебування майна комунальної власності в належному йому на праві власності приміщенні, порушує його права, визначені статтями 316, 317, 32 ЦК України. Рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги не підтверджені жодними доказами та є безпідставними.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2008 року, укладеного з ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого за № 5310, став власником приміщення АДРЕСА_1 (а. с. 6-9 т. 1).

Крім того, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств, площею 0,0136 га, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу МайструкВ. І., за реєстровим № 2723, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 23 травня 2012 року (а. с. 10 т. 1).

У зазначеному приміщенні розташовані об'єкти: трансформаторна підстанція (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Вінниці в особі виконавчого комітету Вінницької міської ради.

Даний факт підтверджується договором про безоплатну передачу майна від 04 жовтня 2012 року, укладеним між ТОВ Компанія «Еліт» та виконавчим комітетом Вінницької міської ради; рішенням виконкому Вінницької міської ради від 04 жовтня 2012 року № 2423, яким затверджено цей договір та актом прийому-передачі на баланс трансформаторної підстанції від 16 листопада 2012 року ( а. с. 51-54 т. 1).

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідач незаконно займає належне йому на праві власності приміщення, чим порушує його права як власника на користування цим майном, тому просив суд усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном.

Статтями 317, 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, належні останньому об'єкти: трансформаторна підстанція (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.) знаходяться в нежитловому приміщенні позивача.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року № 2249/2250/2318/15-21, обладнання КТП-6, яке розташоване в приміщенні АДРЕСА_1, нерозривно не пов'язане з конструктивними елементами будівлі- та землею і, відповідно, не є одним цілим з даною будівлею; демонтувати зазначене обладнання без нанесення шкоди конструктивним елементам даної будівлі та самому обладнанню - можливо (а. с. 134-145 т. 2).

Апеляційний суд, урахувавши наведені норми матеріального та обставини справи, встановивши, що позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти договір оренди, належного йому нежитлового приміщення, для законного перебування обладнання відповідача; такий договір на час розгляду справи відсутній, як і будь-який правочин, який дає відповідачу право користування приміщенням позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність визначених законом підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення приміщення від рухомого майна відповідача.

Доводи касаційної скарги, що демонтаж трансформаторної підстанції (КТП-6), трансформатора ТМЗ-1000, трансформатора ТМЗ-1000/10, пристрою конденсаторного (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.) призведе до видатків Вінницької міської ради та порушення прав третіх осіб, не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки власника нерухомого майна жодним чином не може бути обмежено у праві вільного користування та розпорядження його майном на власний розсуд.

Крім того, у матеріалах справи є довідка СО «Вінницькі міські електричні мережі» від 07 вересні 2016 року, відповідно до якої будинок за адресою: АДРЕСА_2 заживлюється КЛ-0,4 кв. від ВМЕМ з ТП-903 (вул. пров. Червоний, 28а) РУ-0,4 кв. Л-2, та що КЛ-0,4 кв. ТП-903 Л2 на балансі ВМЕМ не знаходиться (а. с. 192 т. 2).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд, урахувавшинаведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку відповідно до статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу виконавчого комітету Вінницької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик