Справа № 466/3623/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/7137/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Гнатишака О.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за депозитним договором,-

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», в якій з врахування уточнень просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», , на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою 79020, АДРЕСА_1) 150 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень) банківського вкладу; 28 500 грн. (двадцять вісім тисяч п'ятсот гривень) процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року (до моменту розірвання договору); 33 536,30 грн. (тридцять три тисячі п'ятсот тридцять шість гривень тридцять копійок) процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року (з моменту розірвання договору); 35 063,77 грн. (тридцять п'ять тисяч шістдесят три гривні сімдесят сім копійок) інфляційних втрат; 8 279,12 грн. (вісім тисяч двісті сімдесят дев'ять гривень дванадцять копійок) 3% річних за ст. 625 ЦК України; 3 021 880,73 грн. (три мільйони двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень сімдесят три копійки) пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить разом 3 277 259,92 грн. (три мільйони двісті сімдесят сім тисяч двісті п'ятдесят дев'ять гривень дев'яносто дві копійки).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.03.2014 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "Приватбанк" (далі - "Банк") було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD500 (далі - "Договір"), згідно з яким нею того ж дня було внесено до Банку в якості вкладу 150 000 грн., а Банк взяв на себе зобов'язання до 04.03.2015 р. щомісячно сплачувати позивачу стандартні проценти у розмірі 19% річних (а також додатково, відповідно до додаткової угоди від 04.03.2014 p., бонусні 2% річних на рахунок "Бонус Плюс").

23 січня 2016 р. позивачем надіслано на адресу Банку заяву про розірвання Договору, повернення вкладу і сплату нарахованих процентів, яка отримана Банком 27 січня 2016 р. Зважаючи на те, що третім робочим днем після отримання банком заяви про розірвання Договору є 01 лютого 2016 року, саме з цієї дати мав бути розірваний Договір між ОСОБА_2 та Відповідачем. Банк коштів не повернув.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк», код за , на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, кошти в розмірі 150 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч грн.) - банківський вклад.

В частині інших позовних вимог - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2250 грн.(дві тисячі двісті п'ятдесят грн.)

Рішення суду оскаржили відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» і позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі Банк зазначає, що не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції в цій частині порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, і винесено необґрунтоване, незаконне рішення суду. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не мотивовано належність та допустимість документів, які підтверджують внесення грошових коштів Позивачем на депозитний рахунок Банку. Більш того, судом не надано оцінки наданим відповідачем запереченням та його нормативному обгрунтуванню. Крім того, звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належним чином завіреної копії договору банківського вкладу, крім того, відсутня квитанція про внесення грошових коштів, яка б відповідала вимогам п.10.1 Інструкції № 492, п. 2.9 глави IV "Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами " розділу 2 "Приймання готівки" Інструкції № 174.

Також зазначає, що в нормах законодавства та рекомендаціях Верховного Суду України чітко вказано про те, що квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити підпис працівника банку (філії, відділення, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, власноручний підпис касира має бути засвідчений відбитком печатки/ (штампу) банку (філії, відділення). При цьому ні договір, ні квитанція від 04.03.2014 року на суму 150 000 гривень не містить відбиток печатки (штампа) банку, який прийняв від позивача грошові кошти, а тому не може бути підтвердженням внесення коштів на рахунок банку. Додатково звернули увагу суду на те, що позивачем також не надано доказів наявності залишку коштів на рахунках Позивача. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної заяви і в цій частині ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін та стягнути з позивача судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні відповідних позовних вимог є незаконним, оскільки судом порушено норми матеріального права. Зокрема зазначає, що судом зроблено неправильний висновок про те, що до вимог про стягнення процентів за банківським вкладом, 3% річних та інфляційних нарахувань за ст. 625 ЦКУ застосовується спеціальна позовна давність, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік встановлюється лише для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, оскільки вказана стаття не встановлює відповідних винятків із правила про загальну позовну давність в 3 роки (ст. 257 ЦК України), до вимог про стягнення процентів за банківським вкладом, 3% річних та інфляційних нарахувань за ст.625 ЦКУ застосовується 3-річна позовна давність, яка не була нею пропущена, оскільки відповідний позов було пред'явлено у квітні 2016 р., задовго до її спливу. Крім того, зазначає, що судом також було зроблено неправильний висновок, що позовна давність сплинула щодо усієї вимоги про стягнення пені. Так, всупереч частині третій ст. 549 ЦК України судом не враховано, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, оскільки пеня нараховується за кожен день прострочення, то і позовна давність починає свій перебіг та відповідно спливає окремо щодо кожного дня, за який нараховано пеню. Іншими словами, оскільки вимогу про стягнення пені було вперше заявлено нею в заяві, долученій до матеріалів справи 14 червня 2017 р., то погашеними позовною давністю є виключно вимоги про стягнення пені, нарахованої за 13 червня 2016 р. і більш ранні дні. Відповідно, з урахуванням уточнення позовних вимог, зробленого мною 10 липня 2017 р., повністю обґрунтованими та не погашеними позовною давністю є вимоги про стягнення пені, нарахованої за період з 14 червня 2016 до 10 липня 2017 р., тобто, за 391 день. Отже, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь вкладника за період з 14 червня 2016 р. до 10 липня 2017 р. становить: 150 000 грн. х 3% х 391 д. = 1 759 500 грн.

Також вважає, хибним посилання місцевого суду на те, що його висновки підтверджуються практикою Верховного Суду України (постанови ВСУ від 24.09.2014 року у справі №6- 103цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 19.03.2014 року №6-14цс14 та від 12.11.2014 року у справі №6-167цс14), не витримує жодної критики, оскільки відповідні постанови не є релевантними щодо даної справи. Так, у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6- 103цс14 йдеться про справу за позовом Банку про стягнення боргу за кредитом, в якій позовна давність справді сплинула, оскільки граничний термін погашення кредиту настав у 2008 р., а позов було пред'явлено у 2013 р. У постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14 також йдеться про справу за позовом Банку про стягнення боргу за кредитом, в якій позовна давність сплинула, оскільки граничний термін погашення кредиту настав 31 грудня 2008 року, проте позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 13 червня 2013 року. У постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року №6-14цс14, знову ж таки, йдеться про справу за позовом Банку про стягнення боргу за кредитом, в якій позовна давність сплинула, оскільки граничний термін погашення кредиту настав 30 жовтня 2009 року, а позов пред'явлено лише 25 січня 2013 року, а у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 р. у справі №6- 167цс14 також йде мова про позов Банку про стягнення боргу за кредитом, за яким позовна давність дійсно сплинула, оскільки кінцевий строк погашення боргу сплинув 31 січня 2009 р., а позов було вчинено у жовтні 2013 р., а відтак слід зауважити, що усі постанови ВСУ, на які посилається для обгрунтування своїх хибних висновків місцевий суд, стосуються абсолютно інших справ, з повністю іншим предметом спору та абсолютно відмінними від моєї справи фактичними обставинами. Іншими словами, відповідні справи не є аналогічними (трохи більше, ніж повністю).

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за вкладом, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на мою користь 28 500 грн. процентів за вкладом, нарахованих з 04 березня 2014 року до 04 березня 2015 року, 33 536,30 грн. процентів за вкладом, нарахованих з 04 березня 2015 року до 10 липня 2017 р., 1 759 500 грн. пені, нарахованої за період з 14 червня 2016 до 10 липня 2017 р., а також нарахованих за період з 01 лютого 2016 р. до 10 липня 2017 р. 35 063,77 грн. інфляційних нарахувань та 8 279,12 грн. 3% річних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", пояснення представника відповідача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги Банку та спростування доводів апеляційної скарги позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити виходячи із такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачена можливість обмеження прав клієнта Банку на безперешкодне розпорядження своїми грошовими коштами будь-якими рішеннями Банку, блокування коштів Клієнта суперечить нормам ЦК України, порушує право клієнта на безперешкодне розпорядження Депозитними коштами, які знаходяться на його рахунку, відтак з відповідача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" підлягає стягненню сума банківського вкладу за Договором №SAMDNWFD500 від 04.03.2014р. в розмірі 150 000 гривень, отже позовна вимога в тій частині підлягає до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про часткове задоволення вимог враховуючи таке.

Частиною першою статті 1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського цей договір є нікчемним.

Відповідно до п. 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ від 03.12.2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні рахунки)(п. 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний депозитний рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківським правилам) і звичаям ділового обороту.

Пунктом 10.1 зазначеної Інструкції передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред»явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно пункту 8 глави 2 "Приймання банком готівки" розділу ІІІ "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зі змісту копії договорубанківського вкладу № SAMDNWFD500 від 04.03.2014 року, сторони: ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", вбачається, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти (вклад) на строк вкладу в сумі 150 000,00 грн.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачем на підтвердження укладення договору банківського вкладу надано квитанцію від 04.03.2014 року, яка не містять необхідних реквізитів, передбачених Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами та Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, коли на квитанції виконання рукописного підпису касира повинно завірятись відтиском печатки установи, а у випадку виконання касиром електронного цифрового підпису останній засвідчується електронним підписом САБ. Інших доказів внесення коштів суду не надано.

Отже, на переконання колегії суддів не можна вважати допустимим доказом квитанцію від 04.03.2014 року така не свідчить про передання Банку коштів згідно договору вкладу.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, свідчить про таке.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16 та правовій позиції Верховного Суду за Постановою по справі № 465/569/16-ц від 15.03.2018 року.

Позивач не довівши факт передачі коштів за вкладом, не подали й доказів на підтвердження обставини наявності грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі спірного договору.

Колегією суддів надається критичної оцінки покликанням позивача на ті обставини, що Банк надаючи відповідь на письмовий запит вкладника визнав факт укладення договору, отримання коштів за вкладом, оскільки доказів такому в розпорядження суду не представлено.

З наявних в матеріалах справи відповідей Банку від 03.02.2016 року та 02.03.2016 року вбачається, що Банк не визнав обставини укладення спірного договору, передачі коштів на вклад, а лише вказав: "З метою отримання компенсації збитків завданих незаконною анексією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" подав до Російської Федерації претензію, відповідно до Міжнародної конвенції про захист іноземних інвестицій. За результатами розгляду цього звернення буде вирішуватись питання виплати коштів розміщених на рахунках клієнтів відокремлених підрозділів банку, які знаходились на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя".

Відповідно до ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також, колегією суддів приймається до уваги та обставина, що позивач заявляючи до стягнення відсотки за вкладом, стверджуючи про укладеність між сторонами договору положень останнього при обчисленні відсотків навіть не застосовує.

При обчисленні заявлених до стягнення відсотків за наступні періоди нарахування таких приймається за основу відсоткова ставка, що діяла в Банку на дату укладення договору 19% річних, коли пунктом 8 договору банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 04.03.2014 року, визначено перекладення договору за відсотковою ставкою діючою у Банку на момент лонгації угоди. Будь які покликання за позовною заявою чи подальшими уточненнями про лонгацію вкладів в Банку на наступні періоди за первинною відсотковою ставкою - відсутні, не подано жодного доказу суду й обставині проведення лонгації депозитних договорів у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на наступні періоди за ставкою 19 % річних.

Враховуючи, що квитанція про внесення коштів на рахунок Банку без обов'язкових реквізитів такої не може свідчити про дотримання письмової форми договору банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 04.03.2014 року, передачі коштів на зберігання Банку, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність факту укладення банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 04.03.2014 року, передачі коштів за таким Банку.

За недоведеності факту укладення банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 04.03.2014 року, передачі коштів за таким Банку, колегією суддів відхиляються, як неспроможні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відмови у стягненні процентів, пені та інфляційних.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1,2 ч.1 ст. 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою в задоволені позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судовий збір за подання апеляційної скарги 2475 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета