Справа № 344/1980/17
Провадження № 22-ц/779/613/2018
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації частки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене головуючим суддею Островським Л.Є. 07 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

13.02.2017 року ОСОБА_6 (в подальшому прізвище змінено на «ОСОБА_6») звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації частки, в обґрунтування якого зазначила, що з 05.08.2009 року по 02.06.2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме транспортний засіб автомобіль MERCEDES-BENZ 109D VІТО, 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1. Вказаний автомобіль відповідач відчужив без її згоди, а тому вона, як співвласник автомобіля, має право на стягнення з відповідача 1/2 частини його вартості. З наведених підстав позивач просила визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки MERCEDES-BENZ 109D VІТО, 2004 року випуску, колір жовтий, ДНЗ НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію половини його вартості у розмірі 104 847,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 автомобіль марки MERCEDES-BENZ 109D VІТО, 2004 року випуску, колір жовтий, ДНЗ НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію половини його вартості у розмірі 104 847,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував його заперечення про те, що перед укладенням договору купівлі-продажу спірного автомобіля потенційний покупець ОСОБА_7 звернувся на СТО і комісією у складі слюсаря СТО ОСОБА_8, майстра СТО ОСОБА_9 та замовника ОСОБА_7 було складено дефектний акт №003 від 22.09.2016 року, відповідно до якого в ході обстеження виявлено ряд неполадок транспортного засобу, в тому числі корозія нижньої частини автомобіля. З урахуванням виявлених недоліків вони з покупцем погодили його вартість в сумі 25 000,00 грн. і 23.09.2016 року уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №2641/2016/087422. Таким чином, позивачці належить половина суми від продажу автомобіля, що становить 12 500,00 грн. В рахунок компенсації її частини вартості автомобіля він передав їй 500 доларів США, що було еквівалентно 13 400,00 грн. Даний факт позивачкою визнано та встановлено судом.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно взяв до уваги, як доказ вартості спірного автомобіля, довідку №17/01/01 про середньо-ринкову вартість колісного транспортного засобу від 04.01.2017 року, згідно якої вартість автомобіля становить 209 694,00 грн. В даній довідці експерт ОСОБА_10 зазначив, що транспортний засіб, середньо-ринкова вартість якого визначається, для огляду оцінювачу не надавався, дані про технічний стан та модель транспортного засобу надано замовником ОСОБА_6 в усній формі, тому оцінювач не несе відповідальність за достовірність таких даних та їх вплив на вартість транспортного засобу. Дана довідка носить інформаційний характер щодо середньо-ринкової вартості транспортного засобу. Крім того, в розділі «Технічна характеристика КТЗ» навіть не зазначено загальний пробіг транспортного засобу, а також які саме транспортні засоби бралися експертом-оцінювачем для порівняння (вантажні чи пасажирські). Таким чином, вказана довідка не є належним та допустимим доказом вартості спірного автомобіля. Єдиним доказом такої вартості є дефектний акт №003 від 22.09.2016 року та договір купівлі-продажу транспортного засобу №2641/2016/087422 від 23.09.2016 року.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в поданій апеляційній скарзі апелянт помилково зазначає про виконання ним свого обов'язку щодо виплати їй половини вартості проданого автомобіля. В ході розгляду справи вона не визнавала даного факту і такий апелянтом жодними доказами не підтверджений.

Також не спростовують висновків суду і твердження апелянта про нібито вартість автомобіля в розмірі 25 000,00 грн., які він отримав від покупця ОСОБА_7 В судовому засіданні 07.02.2018 року, що підтверджується звукозаписом судового засідання, відповідач на запитання суду про розмір отриманих від покупця коштів надавав різні, суперечливі відповіді. Крім того, вона просила про захист її права на стягнення саме половини вартості спільного автомобіля, а не половини покупної ціни (ціни продажу), що цілком відповідає сформованій судовій практиці розгляду аналогічних спорів.

У зв'язку з наведеним просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів, просили про її задоволення.

Представник позивача доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 з 05.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2016 року (а. с. 8-10).

21.03.2017 року позивач змінила прізвище на «ОСОБА_6», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а. с. 53).

За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль марки MERCEDES-BENZ 109D VІТО, жовтого кольору, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказаний автомобіль був зареєстрований на відповідача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 12).

Після розлучення 23.09.2016 року ОСОБА_2 відчужив вказаний автомобіль ОСОБА_7, що підтверджується договором купівлі-продажу 2641/2016/087422 транспортного засобу (а. с. 38).

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області №31/9/267 від 06.02.2017 року (а. с. 13), автомобіль марки MERCEDES-BENZ VІТО 109 СDІ, номерний знак НОМЕР_1, 23.09.2016 року було перереєстровано на громадянина ОСОБА_7, жителя м. Нікополь Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу №2641/2016/087422 від 23.09.2016 року, який було укладено в ТСЦ 2641 (м. Івано-Франківськ).

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає розподілу. Враховуючи, що частки спірного майна подружжя є рівними, а також, що позивач виявила бажання на отримання грошової компенсації за належну їй 1/2 частку автомобіля, з відповідача ОСОБА_2 на її користь слід стягнути грошову компенсацію половини вартості автомобіля в розмірі 104 847,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такий ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яким врегульовано правовідносини щодо поділу майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що автомобіль MERCEDES-BENZ VІТО 109D, номерний знак НОМЕР_1 сторонами придбаний під час шлюбу, то правильним є висновок суду, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з договору купівлі-продажу 2641/2016/087422 транспортного засобу (а. с. 38), що 23.09.2016 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль марки MERCEDES-BENZ 109D VІТО, жовтого кольору, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за 25 000 грн.

Доказів надання позивачкою згоди відповідачу на відчуження транспортного засобу за таку ціну матеріали справи не містять.

Згідно довідки №17/01/01 про середньо-ринкову вартість колісного транспортного засобу від 04.01.2017 року середньо-ринкова ціна автомобіля MERCEDES-BENZ VІТО 109D, 2004 року випуску, фургон малотоннажний В, об'ємом двигуна 2148 куб. см, механічна коробка передач, VIN code: НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, станом на 04.01.2017 року складає 209 694,00 грн. (а. с. 14).

Вказана в даній довідці середньо-ринкова вартість автомобіля не спростована відповідачем, що в силу принципу змагальності є його процесуальним обов'язком у випадку заперечення позовних вимог, а тому не приймаються до уваги його доводи про те, що суд безпідставно взяв до уваги, як доказ вартості спірного автомобіля, довідку №17/01/01 про середньо-ринкову вартість колісного транспортного засобу від 04.01.2017 року.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсація 1/2 вартості автомобіля, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з довідкою №17/01/01 про середньо-ринкову вартість колісного транспортного засобу від 04.01.2017 року, а саме 104 847,00 грн.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду в справі №637/404/15-ц від 04 квітня 2018 року та справі №180/254/15-ц від 18 квітня 2018 року з розгляду аналогічних спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що дійсна вартість автомобіля встановлена в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №2641/2016/087422 від 23.09.2016 року з урахуванням даних дефектного акту №003 від 22.09.2016 року про виявлення ряду неполадок транспортного засобу, є безпідставними, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Не є підставою для задоволення апеляційної скарги і твердження апелянта, що суд не врахував його заперечення про те, що перед укладенням договору купівлі-продажу спірного автомобіля за зверненням потенційного покупця ОСОБА_7 на СТО було складено дефектний акт №003 від 22.09.2016 року про виявлення ряду неполадок транспортного засобу, в тому числі корозії нижньої частини автомобіля, оскільки таким запереченням судом дана оцінка в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи.

Голослівними є доводи апелянта про те, що ним було передано позивачу половину коштів від реалізації спірного автомобіля в розмірі 500 доларів США, що було еквівалентно 13 400,00 грн. Вказані доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.

Повний текст постанови складено 25.05.2018 року