Провадження 2/201/908/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська у складі: головуючого судді Трещова В.В., при секретарі Плевако О.О., розглянувши за результатами підготовчого провадження відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом за результатами підготовчого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою, яка була розподілена і передана до провадження судді Трещова В.В.

Ухвалою від 15 грудня 2018 року у зазначеній справі було відкрито провадження і призначено підготовче судове засідання.

Від представника відповідача на адресу суду подано клопотання про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, стягнення у звязку із цим штрафу і залишення даного позову без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що належним чином повідомлена про слухання справи позивач ОСОБА_1 не зявилась в судові засідання, призначені на 23 січня, 22 лютого, 02 квітня і 04 травня 2018 року, при цьому заяви на адресу суду про слухання справи за її відсутності не надала. Зазначене підтверджується матеріалами справи, в яких містяться конверти з поштовою кореспонденцією суду із викликом позивача і її представника у судові засідання, направлені на адреси, вказані стороною позивача у позовній заяві та зазначені у довіреності на представлення її інтересів в суді, та які були повернуті до суду із приміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», а також розпискою про ознайомлення представника позивача ОСОБА_4 із датою і часом судового засідання, призначеного на 23 січня 2018 року.

Частиною 1 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Частина 5 ст. 223 ЦПК України передбачає залишення позову без розгляду в разі повторної неявки позивача в судове засідання незалежно від причин неявки (можлива лише заява про розгляд справи за його відсутності), неявка в судове засідання представника позивача не є перешкодою для явки самого позивача, але належних доказів про поважні причини відсутності як позивача так і його представника суду не надано, заяви про розгляд справи без них суду не надано.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п. п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п. п. 40, 41, 42 та ін.).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «від 02 вересня 2010 року, «від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Приймаючи до уваги вказане, суд приходить до висновку про те, що належним чином повідомлена про слухання справи позивач не зявилась в судові засідання і повторно не повідомила про можливість розгляду справи за її відсутності, справа розглядається тривалий час і її розгляд відкладалася саме з причин неявки у судове засідання позивача, тому суд приходить до висновку про втрату позивачем інтересу до даного спору, у звязку із чим дана позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обовязків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з положеннями ч. .ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне обєднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Таким чином, вирішуючи клопотання відповідача про стягнення штрафу з позивача за зловживання нею своїми процесуальними правами, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки неявка у судове засідання не входить до визначеного ч. 2 ст. 44 ЦПК України переліку зловживань процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ч. 5 ст. 223 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В. Трещов