Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 607/11933/15-ц

провадження № 61-4451св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Тернопільська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2016 року у складі судді Дзюбича В. Л. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О. Я., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року комунальне підприємство теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради (далі - КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради) звернулося з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення.

Позовна заява мотивована тим, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради як виробник і виконавець надає послуг з централізованого опалення у будинка: АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані відповідачі. Однак передбачених законом обов'язків щодо внесення плати за надані послуги відповідачі не виконують, допустили утворення заборгованості за період з 01 листопада 2008 року по 01 грудня 2013 року, яка становить 13 131,27 грн.

З урахуванням викладеного, КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради просило суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 13 131,27 грн та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2016 року позовні вимоги КПТМ «Тернопільміськтепло-комуненерго» Тернопільської міської ради задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Тернопільміськтепло-комуненерго» Тернопільської міської ради 13 131,27 грн заборгованості за послуги з централізованого опалення та 243,60 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідачами не дотримано порядку відключення квартири від централізованого опалення, не надано суду доказів на підтвердження того, що вони фактично не користувалися послугами КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради, а тому є всі передбачені законом підстави для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову КПТМ «Тернопіль-міськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, який відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що згідно з законом споживач не несе обов'язку оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо такі послуги фактично йому не надавались, споживач не користувався ними та технічно не міг ними користуватися. Крім того, зазначає, що між сторонами не було укладено договору про надання таких послуг, їх вартість, строки та порядок оплати.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради є виконавцем житлово-комунальних послуг за адресою: будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Дочірнього підприємства «Комунальник-1» від 17 листопада 2014 року № 4665 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 24 лютого 1995 року № 265, виданим начальником управління житлово-комунального господарства Державної адміністрації міської Ради народних депутатів міста Тернополя, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.

ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок для проведення нарахування та оплати послуг за спожиту теплову енергію КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради.

Згідно з випискою з особового рахунку про заборгованість за опалення і гаряче водопостачання заборгованість ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2008 року до 01 грудня 2013 року становить 13 131,27 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2014 року скасовано судовий наказ від 19 грудня 2013 року № 607/23431/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» 13 131,27 грн заборгованості за послуги централізованого опалення та судовий збір.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4» (далі - Наказ № 169)).

При цьому обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункт 2.2 Наказу № 169).

Згідно зі статтею 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Пунктом 22 Правил № 630 передбачено, що точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказував, що на підставі рішення засідання постійнодіючої міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов'язаних із відключенням споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання від 30 серпня 2007 року № 24, проведено відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, про що 14 серпня 2009 року складено акт про відключення квартири АДРЕСА_1, від внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання.

Однак вказаний акт було подано на затвердження комісії та 18 серпня 2009 року розглянуто на засіданні комісії із розгляду звернень громадян з питань, пов'язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Рішенням комісії з питань, пов'язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, від 18 серпня 2009 року протоколу № 51 зазначене питання вирішене по суті не було, комісією вирішено повторно розглянути акт на відключення квартири АДРЕСА_1, від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, після представлення документа з оплати всього боргу за комунальні послуги у двомісячний строк.

Таким чином, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту правомірного відключення квартири від мережі централізованого теплопостачання з дотриманням чинного на момент відключення законодавства, як і доказів ненадання або неналежного надання відповідачам послуг із постачання тепла.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем.

Такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1706цс15 та № 6-1192цс15.

Крім того, пунктом 1 частини першої статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

При наявності у споживача наміру відмовитися від послуг з централізованого теплопостачання він не позбавлений можливості здійснити це у передбачений законом спосіб.

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та мотивовано ними відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законні і обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення міськрайонного суду та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило