Номер провадження: 22-ц/785/1201/18
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 07 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (далі Кредитний договір). На підставі зазначеного договору ОСОБА_4 було надано кредит в сумі 40 000 доларів США з розрахунку 13,4% річних на строк з 07 грудня 2007 року по 07 грудня 2017 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, у зв'язку з чим ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору укладеного 07 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4.

Отже, відповідно до вищевказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги та кредитами ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору №0 укладеного 07 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4.

У зв'язку із тим, що відповідач ОСОБА_4 належним чином не виконує протягом тривалого часу умови кредитного договору, в результаті чого у неї виникла заборгованість, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вказаним позовом та просило його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась судами неодноразово.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідачу ОСОБА_4, відповідно до ст. 128 ЦПК України, судову повістку було надіслано на адресу її реєстрації та на адресу, яка була зазначена нею в її апеляційній скарзі.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст.ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що скаржник ОСОБА_4 була належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи, неотримання нею повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що скаржник в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернеті - мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Тому, слід визнати, що скаржник самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не з'являється в судові засідання до апеляційного суду Одеської області з неповажних причин.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.

Тому у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25.05.2018 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуютьсяположення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (далі Кредитний договір).

Згідно п. 1.1 кредитного договору Банк зобов'язаний надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язаний прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквівалентну 202 000,00 (двісті дві тисячі) гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору.

Відповідно до п.п. 1.1.1. та п.п. 1.1.2. зазначеного договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступній термін 120 місяців. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 07 грудня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2, 10.14 Договору.

Згідно п. 1.2.1. та п.п. 1.2.2. Кредитного договору за користування кредитними коштами у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 13,4% річних. Сторони домовилися, що умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 Договору.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору у забезпечення зобов'язання Позичальника за даним Договором Банком приймається застава нерухомості, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 5.5. Кредитного договору у випадках не сплати Позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений цим Договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов Договору у випадку порушення Позичальником та/або Заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 цього Договору.

Відповідно до п. 5.7. Кредитного договору у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань щодо своєчасної сплати ануїтетного платежу, Банк має право стягнути з Позичальника суму боргу, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений в п. 2.1. Договору та інше майно Позичальника.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №3749. Згідно умов даного договору в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях.

У порушення умов Кредитного договору №0 від 07.12.2007р. відповідач, ОСОБА_4, протягом тривалого часу своїх зобов'язань належним чином не виконувала.

Згідно досудової вимоги вих. №48.4-10/12 від 09.10.2012р., ПАТ «Дельта Банк» повідомляло ОСОБА_4 про наявність у неї заборгованості, яка станом на 04.10.2012р. складала 504 01,66 доларів США, та про необхідність її погашення достроково, а також про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» (що є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») ПАТ «Дельта Банк» права вимоги по кредитному договору №0 від 07 грудня 2007 року.

Внаслідок невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, станом на 15.11.2012р. утворилась заборгованість за кредитним договором №0 від 07.12.2007р. на загальну суму 408247,67 гривень, з яких: за тілом кредиту 283 805, 28 гривень та з відсотками 124 442,38 гривень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_4, не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 408 247,67 гривень.

Посилання відповідачки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки кредитор у кредитному зобов'язанні замінений з порушенням вставленого порядку, тому у позичальника перед ПАТ «Дельта Банк» ніяких зобов'язань немає, а також те, що розрахунок заборгованості є неналежним, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалася як на заперечення проти позову, а саме, кредитор у кредитному зобов'язання замінений з порушенням вставленого порядку, тому у позичальника перед ПАТ «Дельта Банк» ніяких зобов'язань немає, а також те, що розрахунок заборгованості є неналежним, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не доведено вказані у запереченні обставини.

Так, положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Дійсно, позивачем надано суду першої інстанції виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року на двох аркушах (а.с. 23-24) та копію акта прийому-передачі документації за договорами купівлі-продажу за кредитами від 08 грудня 2011 року, складеного 04 січня 2012 року, у тому числі за спірним кредитним договором, укладеним з відповідачкою ОСОБА_4 (а.с. 6).

Однак, при перегляді в апеляційному порядку повторного заочного рішення, суду апеляційної інстанції позивачем надано копію повного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в якості продавця та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в якості покупця, за умовами якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №3749 (а.с. 175-193), копія акта прийому-передачі документації за договорами купівлі-продажу за кредитами від 08 грудня 2011 року, складеного 04 січня 2012 року, у тому числі за кредитним договором, укладеним з відповідачкою ОСОБА_4 (а.с. 195), а також копію витягу з додатку до договору купівлі-продажу прав вимоги (перелік прав за кредитами) між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року, з якого вбачається, що позивачу передано право вимоги, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачкою ОСОБА_4 й сума заборгованості відповідачки за кредитом станом на 16 грудня 2011 року складає 366 678, 81 гривень (а.с. 194).

Отже, позивач надав належні та допустимі докази заміни кредитора, тому внаслідок укладення договору від 08 грудня 2011 року відбулась заміна кредитора, а саме, ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за вказаним кредитним договором, позичальником/боржником яким є відповідачка ОСОБА_4, тому підстав для невиконання кредитних зобов'язань новому кредитору, передбачених ч. 2 ст. 517 ЦК України у даному випадку немає.

Дійсно, в матеріалах справи немає відомостей про отримання відповідачкою досудової вимоги ПАТ «Дельта Банк» від 15 листопада 2012 року.

Як передбачено ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Однак в матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_4 свого обов'язку за кредитним договором перед ПАТ «УкрСиббанк», тому відповідачка ОСОБА_4 зобов'язана погасити заборгованість за кредитним договором новому кредитору, ПАТ «Дельта Банк».

Як вже зазначалось вище, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства відповідачка була зобов'язана довести у судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася, як на заперечення проти позову, в даному випадку відсутності належного розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав суду першої інстанції розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №0 від 07 грудня 2012 року, станом на 15 листопада 2012 року, яка складає 408 247 грн., з яких: за тілом кредиту - 283805,29 грн., за відсотками 124442,38 грн. (а.с. 17), але відповідачка не надала суду апеляційної інстанції ніякого розрахунку за кредитним договором у спростування цих доводів.

Доводи відповідачки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд розглянув справу за її відсутністю, у даному випадку не можуть служити підставою для скасування рішення за таких підстав.

Під час первісного розгляду справи до ухвалення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року відповідачка ОСОБА_4 знайомилась з матеріалами справи та отримала копії цих матеріалів, про що свідчить її розписка від 27 травня 2013 року (а.с. 40) та в судовому засіданні від 28 травня 2013 року приймав участь її представник ОСОБА_6 за довіреністю від 27 травня 2013 року (а.с. 41, 43).

Відповідачка ОСОБА_4 подала заяву про перегляд заочного рішення суду й ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2013 року це рішення було скасовано, справа призначена до розгляду (а.с. 55-57, 71).

За заявою представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6, про зупинення провадження у справі у зв'язку із зверненням ОСОБА_4 до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання споживчого договору та договору іпотеки недійсними й відкриттям провадження у справі за цим позовом, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року провадження у справі було зупинено за п. 4 ч, 1 ст. 201 ЦПК України (а.с. 74-82, 83-84), при цьому представник відповідачки приймав участь у судовому засіданні (а.с. 76).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року відновлено провадження у справі, оскільки позов ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання споживчого договору та договору іпотеки недійсними ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року був залишений без розгляду за п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку з повторною неявкою позивачки ОСОБА_7 в судове засідання (а.с. 91, 92).

З матеріалів справи вбачається, що у судове засідання на 02 липня 2014 року відповідачка ОСОБА_4 викликалася належним чином, але не з'явилася, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду у зв'язку з вибуттям відповідачки з адреси: АДРЕСА_2, яку вона зазначала у своїй заяві про перегляд заочного рішення суду від 08 липня 2013 року (а.с. 55-57) та позовній заяві від 08 липня 2013 року (а.с. 60-67).

В судове засідання на 11 вересня 2014 року відповідачка ОСОБА_4 викликалася належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 104).

Дійсно останнє рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду за спливом строку зберігання, але відповідачці ОСОБА_4 об'єктивно та достовірно було відомо про наявність в суді спору про повернення кредиту й вона не проявила належної зацікавленості у розгляді справи судом першої інстанції і протягом року, з 13 листопада 2013 року не зверталась за інформацією до суду про стан розгляду справи.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачка зловживала своїми процесуальними правами, оскільки безпідставно заявила клопотання про зупинення провадження у справі, скористалися своїми процесуальними правами на власний розсуд і не з'явилася в судове засідання без поважних причин, тому немає підстав вважати, що судом порушені її права на участь в судовому засіданні.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 25 травня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік