П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року

м. Рівне

Справа №2/565/550/17

Провадження №22ц/787/676/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції ухвалено в м. Вараш Рівненської області

Дата і час ухвалення судового рішення: 08.02.2018 р. о 10 год. 00 хв..

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Кузнецовського міського суду від 8 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності при доступі до правосуддя протиправними,

в с т а н о в и в:

25 жовтня 2017 року в Кузнецовський міський суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до Шевченківського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності при доступі до правосуддя протиправними.

Ухвалою судді Кузнецовського міського суду від 30 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто позивачу для подання до належного суду на підставі ст.ст. 109, 115 ЦПК України.

16 листопада 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про виправлення описки та роз'яснення судового рішення у даній справі. Ухвалою суду від 23 листопада 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні заяви про виправлення описки та розяснення ухвали від 30 жовтня 2017 року.

В подальшому, 12 грудня 2017 року, до суду звернувся представник позивача ОСОБА_4, де просив виправити ухвали та розяснити їх. Заява мотивована тим, що ухвали від 30 жовтня 2017 року та від 23 листопада 2017 року є неоднозначними, незрозумілими, такими, що не відповідають вимогам ст. 210 ЦПК України щодо предмету позовних вимог.

Ухвалою Кузнецовського міського суду від 8 лютого 2018 року представнику позивача відмовлено в задоволенні заяви про виправлення та розяснення судових рішень у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності при доступі до правосуддя протиправними.

Залишаючи заяву без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не наведено, які саме описки чи арифметичні помилки допущено судом в ухвалі від 30 жовтня 2017 року, якою повернуто позовну заяву, та в ухвалі від 23 листопада 2017 року, якою відмовлено у виправленні описки та розясненні судового рішення. Також необґрунтованою є вимога про суперечність правилам ст. 210 ЦПК України щодо предмета позовних вимог, позаяк зазначений предмет позову визнання дій та бездіяльності при доступі до правосуддя протиправними повністю є тотожний вимогам, заявленим ОСОБА_4 у позові.

На ухвалу суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликався на її постановлення без додержання норм матеріального і процесуального права. Також вважав, що вона є такою, що перешкоджає йому у доступі до правосуддя, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як встановлено матеріалами справи, 8 лютого 2018 року Кузнецовським міським судом відмовлено представнику ОСОБА_2 ОСОБА_4 у задоволенні заяви про виправлення і розяснення судових рішень у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності при доступі до правосуддя протиправними.

Повно і правильно зясувавши обставини процесуального питання та застосувавши норми закону, які належали до застосування, міський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви, відповідні висновки про що відобразив в оскаржуваній ухвалі.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при її постановленні, то апеляційним судом таких фактів зясовано не було. Будь-яких доказів про недодержання судом вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України позивачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Не можна погодитися і з покликаннями автора скарги про порушення судом норм матеріального права, адже оскаржуваною ухвалою вирішувалися питання суто процесуальні і твердження ОСОБА_2 про застосування матеріального законодавства є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу і аргументи позивача про недодержання вимог ст. 210 ЦПК України стосовно предмету позову при постановленні ухвал суду від 30 жовтня 2017 року та від 23 листопада 2017 року.

Так, згідно зі ст. 210 ЦПК України (в попередній редакції) ухвала суду, що постановляється як окремий документ, складається з:

1.)вступної частини із зазначенням:

часу і місця її постановлення;

прізвища та ініціалів судді (суддів при колегіальному розгляді);

імен (найменувань) сторін т інших осіб, які брали участь у справі;

предмета позовних вимог;

2.)описової частини із зазначенням суті питання, що вирішується ухвалою;

3.)мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу;

4.)резолютивної частини із зазначенням:

5.)висновку суду;

6.)строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Таким чином, твердження про порушення вимог ст. 210 ЦПК України (в попередній редакції) щодо невідображення предмета позову є помилковими і спростовуються правильним застосуванням норм процесуального права.

Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріпила, що кожен при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або при встановленні обґрунтованості будь-якого висунутого поти нього кримінального обвинувачення має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим судом. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France), що пункт 1 ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Приходячи до переконання про невмотивованість доводів апеляційної скарги щодо перешкоджання у реалізації прав на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції жодних позапроцесуальних перепон для ОСОБА_2 не створювалося. Натомість мало місце лише дотримання загальних правил процесуального законодавства, які не є вибірковими, а є однаковими для усіх учасників судового процесу.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції з додержанням норм права відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Кузнецовського міського суду від 8 лютого 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: