Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 202/3479/14-ц

провадження № 61-17335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Колодяжної Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 13 липня 2006 року № DNH4KP9521043 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2 652,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08 % на рік, кінцевий термін повернення - 13 липня 2007 року.

Зобов'язання за цим договором забезпечене договором поруки від 20 жовтня

2010 року № 167, укладеним із ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідач порушив умови укладеного договору, у зв'язку з чим станом на 30 січня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 38 867,69 грн, а саме: 2 276,10 грн - заборгованість за кредитом, 11 699,22 грн - заборгованість за процентами за користуванням кредитом, 0,00 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, 22 565,34 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 827,03 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 28 867,69 грн, витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн та судові витрати у справі, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 05 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що строк дії платіжної картки закінчився 13 липня 2007 року, позовна давність за цим договором сплинула

13 липня 2010 року, а позивач звернувся з позовом до суду 06 березня 2014 року. Доказів на підтвердження видачі ОСОБА_3 платіжної картки з іншим (подовженим) терміном дії картки представником позивача суду не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують.

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством чітко та однозначно врегульовано, що підставою застосування позовної давності є виключно заява сторони у спорі під час розгляду справи у суді першої інстанції, проте відповідач про застосування позовної давності заяви не подавав, у зв'язку із чим, відсутні правові підстави для застосування статті 267 ЦК України у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до заяви від 13 липня 2006 року

№ DNH4KP9521043 ОСОБА_3 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі

2 652,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі

25,08 % на рік, кінцевий термін повернення - 13 липня 2007 року.

Зобов'язання за цим договором забезпечено договором поруки від 20 жовтня

2010 року № 167, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк», тобто після закінчення строку основного договору.

У зв'язку з порушенням умов договору у ОСОБА_3 виникла заборгованість, яка станом на 30 січня 2014 року становить 38 867,69 грн, із яких: 2 276,10 грн - заборгованість за кредитом, 11 699,22 грн - заборгованість за процентами за користуванням кредитом, 0,00 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, 22 565,34 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 827,03 грн - штраф (процентна складова).

Як вбачається із розділу Заяви «Банківські послуги» картка діє 12 місяців - до

13 липня 2007 року. Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 «Умови та порядок надання кредиту» строк та термін повернення кредиту визначені в заяві.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду у березні 2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

У справі, яка переглядається, сторони не зверталися із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу.

Таким чином, суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність.

Разом з тим, подати заяву про застосування строку позовної давності у відповідача не було можливості, оскільки він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що призвело до порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Отже, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам процесуального права розглянули справу за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, чим порушили статтю 129 Конституції України, статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому позовна давність не може бути застосована без заяви сторони у спорі, оскільки її застосування можливість лише за наявністю заяви сторони.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суди усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам, а тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню.

До повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд процесуальної можливості ухвалити нове рішення у справі.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик