АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22ц-/796/4294/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Київ

справа № 759/19069/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3,

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Ул'яновської О.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину, в якому просила стягнути з відповідача на її користь в порядку реституції 260 100 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

13 лютого 2018 року представник позивача звернулась до суду з заявою про забезпечення позову та просить накласти арешт на майно та (або) грошові кошти, що належать ОСОБА_4 в межах суми позову 260 100 грн., посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а у випадку накладення арешту на майно відповідача це не буде порушенням його прав так як він матиме можливість користуватись майном, ця дія буде законним обмеженням у зв'язку з існуванням цивільного спору.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на необґрунтованість ухвали. Вказувала, що відповідач обізнаний про існування спору, тому з метою збереження власного майна може вчиняти дії щодо відчуження цього майна, що унеможливить захист майнових прав позивача, за яким вона і звертається до суду.

Важливою умовою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам.

Спір між сторонами вже існує, оскільки позивач кошти сплатила, майно вибуло з її володіння, а відповідач відмовляється повертати ці кошти, про що зазначив у відзиві, тому представник позивача вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову не є обґрунтованим належним чином.

В судове засідання позивач та її представник не з'явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача ОСОБА_3 подала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю в іншому судовому процесі, проте за відсутності даних, що підтверджують поважність причини неявки представника в судове засідання, колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Вказав, що у заяві про забезпечення позову не було зазначено, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, тому неможливо визначити співмірність таких заходів із заявленими позивачем вимогами. Крім того, відповідач ОСОБА_4 вважає безпідставними позовні вимоги, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про отримання коштів в сумі 260100 грн. ОСОБА_6 в рахунок оплати за квартиру.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що 29 листопада 2013 року між ОСОБА_6, як продавцем та ОСОБА_2, як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. В подальшому за позовом ОСОБА_6 заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року позовні вимоги було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири.

21 травня 2017 року ОСОБА_6 померла, після її смерті спадкоємцем її прав та обов'язків став відповідач ОСОБА_4, який був допущений судом в якості правонаступника. 14 грудня 2017 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без змін. Тобто, договір купівлі-продажу визнано недійсним, однак наслідки застосування недійсності правочину в ході розгляду справи судом не застосовувались. У зв'язку з чим просила стягнути з відповідача в порядку реституції 260 100 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року відкрито провадження по справі.

13 лютого 2018 року представник позивача звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачу в межах суми 260 100 грн.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави стверджувати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення цієї заяви про забезпечення позову колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. При цьому суд зобов'язаний перевірити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, представник позивача просила накласти арешт на майно та (або) грошові кошти, що належать ОСОБА_4 в межах суми 260100 грн., посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а у випадку накладення арешту на майно відповідача це не буде порушенням його прав так як він матиме можливість користуватися майном, ця дія буде лише законним обмеженням у зв'язку з існуванням цивільного спору.

Однак у заяві про забезпечення позову представник позивача просив накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать відповідачу, не зазначивши при цьому, на яке конкретне майно необхідно накласти арешт, належність такого майна саме відповідачу, на яких розрахункових рахунках та в якій фінансовій установі перебувають грошові кошти, у зв'язку з чим неможливо визначити співмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять посилань на конкретно визначене майно, його вартість, правовстановлюючі документи чи інші матеріали цивільної справи, якими підтверджується наявність майна або грошових коштів та їх належність саме відповідачу.

Отже, виходячи зі змісту заяви та поданих заявником доказів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки без зазначення у заяві, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, суд позбавлений можливості перевірити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 травня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.