БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Справа №200/396/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.

за участі секретаря судового засідання Агашаріфової В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до суду та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу 48980 грн., збитки від інфляції 55129,13 грн., три відсотки річних 5893,7 грн., що разом складає суму 110002,83 грн., відшкодувати понесені Позивачем судові витрати: 1721,86 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 04.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів та передано суму коштів в розмірі 120000 грн., що на момент укладення цього правочину складало еквівалент 15000 доларів США за середнім курсом комерційних банків України, які Позичальник зобовязався повернути Позикодавцю з процентами у строк до 04.02.2014 року (пункти 1-4 Договору позики).

Позичальник зобовязався повернути Позикодавцеві позику у строк до 04.02.2014 року, але сума позики в повному обсязі повернута не була.

В пункті 3 Договору позики від 04.02.2013 року, так і в ч.1 ст.1049 ЦКУ визначений обов'язок позичальника повернути позику, зокрема, вказано, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

25.02.2016 року, в звязку з неповерненням ОСОБА_3, як Позичальником, суми позики та на виконання умов п. 9 Договору позики від 04.02.2013 року, на адресу ОСОБА_3 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, на підставі ст. 84 ЗУ «Про нотаріат», було передано заяву ОСОБА_2 про наявність заборгованості за договором позики з пропозицією не пізніше 10-ти днів з дня одержання заяви повернути несплачену суму грошових коштів, або повідомити про підстави неможливості погашення боргу. 15.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво №812, в якому зокрема вказано про те, що заява ОСОБА_2 від 26.02.2016 року була передана рекомендованим листом та отримана 01 березня 2016 року гр. ОСОБА_5 за довіреністю (згідно відмітки про вручення). Проте, станом на момент заявлення позову, Відповідачем сума позики Позивачу не повернута в повному обсязі, за Позичальником рахується сума заборгованості, яка підлягає поверненню. Позивач нараховує основну суму боргу Відповідача починаючи з 04.02.2014 року за договором Позики, яка згідно розрахунку Позивача склала 48980 гривень. Також, Позивач розрахував індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та заявив до стягнення в позові.

28.12.2017 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов ОСОБА_2 у №200/396/17, в якому Відповідач, через представника ОСОБА_6 просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 та просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

08.02.2018 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 надав до суду відповідь на відзив Відповідача в порядку ст. 179 ЦПК України.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.02.2018 року ухвалено про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

14.02.2018 року представник відповідача ОСОБА_6 подала до суду відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 та просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 04.02.2013 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів та передано суму коштів в розмірі 120000 грн., що на момент укладення цього правочину складало еквівалент 15000 доларів США за середнім курсом комерційних банків України, які Позичальник зобовязався повернути Позикодавцю з процентами у строк до 04.02.2014 року (пункти 1-4 Договору позики).

Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін договір може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК).

04.02.2013 року договір позики між позивачем та відповідачем було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за №264.

У встановлений в договорі позики строк (п.3 Договору) та на умовах договору, відповідач суму боргу позивачу в повному обсязі не повернув.

Суд перевірив наявність оригінального примірнику договору позики від 04.02.2013 року, що згідно п. 7 договору позики, свідчить про прострочення виконання відповідачем свого зобовязання.

Суд погоджується з міркуваннями Позивача про те, що Відповідач не оспорював договір позики від 04.02.2013 року на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором до 05.02.2016 року, вказує на те, що такі заперечення представника відповідача, які суперечать змісту чинного нотаріально посвідченого договору позики від 04.02.2013 року, є неправомірною спробою введення суду в оману з наміром завдати шкоди позивачу ОСОБА_2, тому заперечення не беруться до уваги судом під час вирішення справи.

В порядку визначеному п.9 договору позики, 25.02.2016 року на адресу ОСОБА_3 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, в порядку ст. 84 ЗУ «Про нотаріат», було передано заяву позивача про наявність заборгованості за договором позики з пропозицією не пізніше 10-ти днів з дня одержання заяви повернути несплачену суму грошових коштів, або повідомити про підстави неможливості погашення боргу.

15.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво №812, відповідно до якого, заява ОСОБА_2 від 26.02.2016 року була передана рекомендованим листом та отримана 01 березня 2016 року гр. ОСОБА_5 за довіреністю (згідно відмітки про вручення).

Згідно частини 1 ст. 204 ЦК України визначено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В статті 209 ЦК України визначено, що: 1. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. 2. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. 3. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. 4. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

В статті 1047 ЦК України викладено вимоги до форми договору позики, а саме: 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст. 1048 ЦК України встановлює, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно частини 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать письмові докази та обставини справи №200/396/17, між ОСОБА_2 (Позикодавець, Позивач), та ОСОБА_3 (Позичальник, Відповідач) 04.02.2013 року було укладено договір позики грошових коштів (надалі Договір) та передано суму коштів в розмірі 120000 грн., що на момент укладення цього правочину складало еквівалент 15000 доларів США за середнім курсом комерційних банків України, які Позичальник зобовязався повернути Позикодавцю з процентами у строк до 04.02.2014 року (пункти 1-4 Договору позики).

Договір позики від 04.02.2013 року є правомірним правочином відповідно до частини 1 ст. 204 ЦК України.

Даний договір позики від 04.02.2013 року викладено в письмовій формі, на бланку Міністерства юстиції України серії ВТВ №475522, що містить багатоступеневий захист від підроблення, підписано обома сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, договір позики, як правочин нотаріально посвідчено 04.02.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №264. Наведене свідчить, що при укладенні договору позики від 04.02.2013 року, всі необхідні вимоги до форми договорів позики згідно статті 1047 ЦК України сторонами було повністю дотримано.

Нотаріальне посвідчення договору позики від 04.02.2013 року, відповідно до ст. 209 ЦК України свідчить про те, що цей правочин, відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, які необхідні для чинності правочину.

Відносно заявленої у відзиві від 28.12.2017 року позовної давності, слід зазначити, що Позичальник зобовязався повернути таку ж суму грошових коштів Позикодавцю згідно умов цього договору з процентами у строк до 04.02.2014 року (пункти 1-4 Договору позики від 04.02.2013 року).

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В частині 1 ст. 257 ЦК України вказано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В частині 1 ст. 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Тобто, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ч.1 ст. 253 ЦКУ) та визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 ЦКУ).

Згідно частин 1, 5 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи вимоги ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України за зобовязаннями з повернення позики перебіг трирічної позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто згідно Договору позики від 04.02.2013 року цей трирічний строк позовної давності починається з 05.02.2014 року (визначений роками), спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, що є датою 05.02.2017 року.

Позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики грошових коштів від 04.02.2013 року, інфляційних збитків та трьох відсотків річних (цивільна справа №200/396/17) було подано 05.01.2017 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, про що свідчить відповідна відмітка канцелярії суду, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Посилання представника відповідача у відзиві від 28.12.2017 року на сплив позовної давності за даним позовом не відповідає дійсності, є намаганням безпідставного ухилення від виконання покладених на сторону правочину обовязків.

В частині 1 статті 1051 ЦК України вказано, що Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

25.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, на підставі ст. 84 ЗУ «Про нотаріат», було передано заяву ОСОБА_2 про наявність заборгованості за договором позики з пропозицією не пізніше 10-ти днів з дня одержання заяви повернути несплачену суму грошових коштів, або повідомити про підстави неможливості погашення боргу. Таке направлення було здійснене на адресу ОСОБА_3 (49069, м. Дніпро, вул. Артема 147, в/м 94) в звязку з неповерненням відповідачем ОСОБА_3, як Позичальником, суми позики позивачу та воно передбачене п. 9 Договору позики від 04.02.2013 року.

15.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво №812, в якому зокрема вказано про те, що заява ОСОБА_2 від 26.02.2016 року була передана рекомендованим листом та отримана 01 березня 2016 року гр. ОСОБА_5 за довіреністю (згідно відмітки про вручення).

За вимогами ст. 84 ЗУ «Про нотаріат» Нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.

Отже, передача заяви відповідачеві поштою із зворотним повідомленням або особисто адресату під розписку відповідає вимогам ст. 84 ЗУ «Про нотаріат».

Відповідно до ч.1-3 ст.83 ЦПК України Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

В супереч неведеним вимогам, до відзиву від 28.12.2017 року, як і до відзиву від 14.02.2018 року не додано доказів, що підтверджували б обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Доказів повернення несплаченої суми грошових коштів, або повідомлення про підстави неможливості погашення боргу відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, судом встановлено, що відповідач взятих на себе зобовязань за договором позики не виконав, тому суд прийшов до висновку, що позивач належним чином обґрунтував свої позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 48980 грн.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.

Як зазначено в Правовій позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача суму заборгованості за договором позики, згідно розрахунку наданого позивачем, який не спростовано відповідачем.

Неповернута в строк сума позики складає 15 980 грн., яка на дату складення заяви станом на 04.02.2014 року за курсом Національного банку України еквівалентна 2000 доларів США.

Згідно п. 4 Договору, проценти за кредитом з розрахунку 2,5 % (відсотки) щомісяця за кожен день відповідно сумі отриманої позики, починаючи з 04.03.2013 року. Строк повернення до 04.02.2014 року.

З розрахунку позивача встановлено, що в звязку з недостатністю суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі позивач зарахував суму процентів 33000 грн. (120000 грн. х 2,5%/11 міс) в погашення заборгованості у другу чергу, відповідно до вимог статті 534 ЦК України, та склав разом з несплаченою сумою позики 15980 грн. суму 33000 грн., що в сумі становить 48980 грн. і не було сплачено відповідачем станом на момент вирішення спору.

В частині 1 статті 534 ЦКУ визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Перевіривши наданий в позовній заяві розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, суд погоджується з ним та зазначає: сума боргу ОСОБА_3 48980 грн., збитки від інфляції 55129,13 грн., три відсотки річних 5893,7 грн., що разом складає суму 110002,83 грн.

Згідно частини 1 ст. 1050 ЦКУ визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Починаючи з 04.02.2014 року, Відповідач, що своєчасно не повернув суму позики Позивачу, зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно заявлених вимог, станом на 08.02.2018 року позивачем нараховано, на суму боргу 48980 грн. встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, які підлягають до стягнення з відповідача в повному обсязі.

В ч. ст. 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. В частині 3 зазначеної статті вказано, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Позивач зазначив, що з метою захисту його прав повязаних з цією справою, ним було 27.12.2016 року укладено договір про надання правової (юридичної допомоги) №27-12/01 з Адвокатським обєднанням «Адвокатське бюро «Кулаков, Біднягін і партнери», де зокрема, визначено розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.

Судом встановлено, що Адвокатом АО «Кулаков, Біднягін і партнери» ОСОБА_7 на підставі договору №27-12/01 від 27.12.2016 року та ордеру серії ДП №000026 від 28.12.2016 року було підготовано позов, заяви, клопотання, здійснено і здійснюється представництво Позивача в суді у справі №200/396/17 та надана інша правнича допомога, повязана зі справою №200/396/17, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.

Розмір гонорару АО «Кулаков, Біднягін і партнери» вказано в рахунку №01 від 27 грудня 2016 року на 5000 грн. Позивачем були здійснені оплати за рахунком №01 від 27 грудня 2016 року наступними платіжними документами: 30.12.2016 року на суму 1000 грн.; 24.01.2017 року на суму 2375 грн.; 22.03.2017 року на суму 990 грн.; 20.06.2017 року на суму 635 грн., що є витратами на професійну правничу допомогу.

В звязку з наведеними вимогами, відповідно до ст. 1 ст. 134 ЦПК України, відповідно до розрахунку суми судових витрат, які поніс Позивач в звязку із розглядом справи №200/396/17 наступний: Судовий збір 1017, 06 грн. + 704,80 = 1721,86 грн. Понесені Позивачем витрати на правничу допомогу адвоката АО «Кулаков, Біднягін і партнери» у справі №200/396/17 становлять 5000 грн.

Відповідно до вимог ст.1-2 статті 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, в звязку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, суд покладає всі понесені позивачем судові витрати на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 81, 82, 141, 255, 256, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, збитків від інфляції та трьох процентів річних - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОПП НОМЕР_2) суму боргу 48980 грн., збитки від інфляції 55129,13 грн., три відсотки річних 5893,7 грн., що разом складає суму 110002,83 (сто десять тисяч дві гривні 83 коп.);

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОПП НОМЕР_2) понесені ОСОБА_2 судові витрати: 1721,86 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова