Справа № 509/3152/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року. смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Бокоч С.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в порядку ст.182 ЦПК України подане по цивільній справі за позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_2,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», ОСОБА_6, ОСОБА_7,

про визнання не законним та скасування державного акту та його реєстрації,-

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває зазначена цивільна справа.

27.09.2018 року, через канцелярію суду, від представника відповідача надійшло клопотання в якому він просить закрити провадження у вищевказаній справі, так як позовна заява ОСОБА_4 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, хоча позивач і визначає відповідачем саме фізичну особу ОСОБА_2, яка за визначенням не може бути належним відповідачем у спорі про скасування державного акту на земельну ділянку, в звязку з чим, посилаючись на п.3 ст.15 ЦПК України, ст.17 КАС України (в попередній редакції), ст.19 ЦПК України та ст.19 КАС України (в редакції від 03.10.2017 року), а також п.2 Постанови Верховного суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п.9 Постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» вважає, що даний спір є публічно правовим, а тому його розгляд відноситься до компетенції Адміністративного суду.

В судовому засіданні відповідачка та її представник клопотання підтримали та просили суд його задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, та як вважає, що вищевказаний спір не є публічно - правовим, позивачка не оскаржує та не просить скасувати рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого відповідачці була передана у власність спірна земельна ділянка, а просить суд скасувати державний акт та його державну реєстрацію на підставі якої у ОСОБА_2 виникло право власності на цю земельну ділянку, тобто на його думку виник спір про цивільне право, що має приватноправовий характер, таким чином має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, при цьому зазначив, що така сама позиція була викладена у Постанові ОСОБА_8 палати Верховного суду від 30.05.2018 року у справі № 14140цс18, а саме вказано, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне, а також у Постанові ОСОБА_8 палати Верховного суду від 13.06.2018 року у справі № 307/2765/15-ц, де зазначено, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Суд, ознайомившись з доводами викладеними у клопотанні та заперечені на нього, заслухавши пояснення сторін, дослідивши правові позиції ОСОБА_8 Верховного Суду та Пленуми Верховного суду України в подібних категоріях справ, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог так і заперечень, вважає, що клопотання про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним критерієм здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу влади чи місцевого самоврядування.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року справи № 7-рп/2009 (про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово та після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 04.06.2014 року (справа № 6-46чс14) від 01.07.2015 року ( справа № 6-319чс15) - державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку

В звязку з тим, що рішення 23 сесії Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 25.01.2008 року, на підставі якого ОСОБА_2, була передана у власність спірна земельна ділянка площею 0,250 га., за адресою: Одеська Область, Овідіопольський район, с.Миколаївка, вул.Дністровська, № 126 вичерпало свою дію та було реалізоване шляхом отримання відповідачкою державного акту на підставі якого у неї виникло право власності на вищевказану земельну ділянку, яке і просить скасувати позивачка разом з державним актом, так як вважає, що саме цей правовстановлюючий документ, а не рішення органу місцевого самоврядування, не відповідає законові, що позбавляє її використати своє право на приватизацію земельної ділянки на якій розташована, належна їй на праві власності 1/2 частка житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: Одеська Область Овідіопольський район, с.Миколаївка, вул.Дністровська, № 126, що в свою чергу створює перешкоди у здійснені нею права користуватися та розпоряджатися своїм майном (будинком) на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Відтак, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що дана справа має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Згідно ч.2 ст.258 ЦПК України процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Керуючись, ст.ст.15, 182, 225, 258-261, 263 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача про закрити провадження у цивільній справі №509/3152/14-ц відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Бочаров А.І.