Справа № 158/2420/18
Провадження № 2/0158/853/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

при секретарі - Процик Л.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності та земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності та земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивує тим, що за час перебування у шлюбі, який був зареєстрований 10.10.1981 року Ківерцівським районним відділом ЗАГС за актовим записом № 119 та розірваний рішенням Ківерцівського районного Волинської області від 02.12.2004 року, ними побудований житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Разом з тим, 15.06.2009 року на ім'я ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.08.2016 року визнано за ним право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області, як на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, постановою Апеляційного суду Волинської області постановлено виділити йому у власність 47/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області в натурі, а решту 53/100 частки за відповідачем ОСОБА_2

З врахуванням наведеного вважає, що під час набуття ним права власності на 47/100 частини житлового будинку до нього перейшло і право власності на 47/100частки земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, а тому просить визнати частково недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15.06.2009 року серії ЯЕ НОМЕР_1 та визнати за ним право власності на 47/100 частки земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області, виділивши її в натурі.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.10.2018 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд до підготовчого провадження.

На підставі ст. 182 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 до суду подано клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи.

07.11.2018 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що позовна заява подана після закінчення процесуального строку (позовної давності) до суду, а тому просить позовну заяву залишити без задоволення.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.11.2018 року по даній справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав частково, вказавши, що відмовляється від позовної вимоги щодо виділення земельної ділянки в натурі. Крім того, просив клопотання про призначення експертизи залишити без розгляду. В іншій частині позову просив - задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені змінені позовні вимоги визнала, не заперечила щодо їх задоволення.

Заслухавши пояснення сторін по справі, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.12.2004 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зареєстрований Ківерцівським районним відділом ЗАГСу 10.10.1981 року за актовим записом № 119.

Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ НОМЕР_1 від 15.06.2009 року, земельна ділянка площею 0,2500 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області належить ОСОБА_2 /а.с.15/.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.08.2016 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області, як на частку в спільному майні подружжя/а.с. 8-9/.

Разом з тим, згідно постанови Апеляційного суду Волинської області від 10.05.2018 року постановлено:

- виділити у власність ОСОБА_2 в натурі 53/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області, а саме: приміщення 1-1 коридор площею 4,9 кв.м.; приміщення 1-2 кладова площею 3,3 кв.м.; приміщення 1-3 ванна площею 4,2 кв.м.; приміщення 1-4 коридор площею 6,2 кв.м; приміщення 1-5 кімната площею 12,1 кв.м.; приміщення 1-6 кімната площею 25,1 кв.м.; 1/2 хліва (В-1) (північна частина); сарай (Г-1); навіс (Д-1); ганок (а-1), а всього вартістю 259570, 50 грн;

- виділити у власність ОСОБА_1 в натурі 47/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області, а саме: приміщення 1-7 кімната площею 16,3 кв.м.; приміщення 1-8 кімната площею 12,5 кв.м.; приміщення 1-9 кухня площею 8,7 кв.м.; літня кухня (Б-1); 1/2 хліва (В-1) (південна частина), а всього вартістю 231276, 50 грн. /а.с.10-14/.

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст. ст. 78, 81 і 116 цього Кодексу.

Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

В силу ст. 126 цього Кодексу, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда.

З наведеного виходить, що набувши право власності на частину житлового будинку, сторони набули право власності і на земельну ділянку у відповідних частках, на якій розташований будинок.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Припинення права власності особи на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.10.2012 № 3-34гс12.

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, наявність державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області серії ЯЕ НОМЕР_1 від 15.06.2009 року на ім'я ОСОБА_2 суперечить інтересам позивача, як власника 47/100 частини житлового будинку.

Разом з тим, статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.18-2 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК .

Оскільки право власності позивача на 47/100 частину житлового будинку в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області набуто ним правомірно, тобто, на підставі постанови Апеляційного суду Волинської області від 10.05.2018 року, тому у суду є всі підстави визнавати за ним право власності на 47/100 частини спірної земельної ділянки.

З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 25, 328, 392 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності та земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати частково недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15.06.2009 року серії ЯЕ НОМЕР_1 виданий на ім'я ОСОБА_2, в частині визначення майна, а саме 47/100 частки земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 47/100 частки земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1, житель АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_2, жителька АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 10.12.2018 року.