Справа №274/771/18
Провадження №2/0274/1288/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.04.2018 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Скиба М.М., при секретарі Соломянюк Л.М., з участю позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою). Свої вимоги мотивує тим, що згідно договору позики (розписки) від 28.05.2016 р. відповідачу були позичені грошові кошти в сумі 1300 дол. США та 100 Євро, під сплату процентів у розмірі 5 відсотків щомісячно.

Гроші відповідач зобовязувалася повернути через три місяці, згідно договору позики до 31 грудня 2016 р.

Зазначає, що на данний час оплата заборгованості по договору позики (розписці) не проведена, відповідач уникає зустрічей на телефонні дзвінки не відповідає. Свої зобовязання за договором позики відповідачем не виконані. З огляду на наведене позивач просить стягнути з відповідача 1300 дол. США та 100 Євро основної заборгованості за договором позики, 67,2 дол. США та 5,20 Євро 3% річних від суми простроченого зобовязання, 312. 65 дол. США та 24, 05 Євро інфляційни втрат за час прострочення виконання зобовязання з повернення коштів отриманих за позикою, 1334,80 дол. США та 102, 70 Євро 5 % за користування коштами відповідно до договору позики.

Відповідач проти задоволення позову не заперечувала. Зазначила, що позов визнає. Кошти не змогла повернути вчасно через хворобу.

Сторони не заявили будь-яких заяв чи клопотань.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши докази наявні в матеріалах справи судом встановлено наступне.

28.05.2016 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1300 дол. США та 100 Євро, а відповідач зобовязався повернути у строк до 31 грудня 2016 р. зазначені кошти та сплатити 5 відсотків від суми позики за кожен місяць користування коштами. Зазначене підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 11).

Проте станом на 12.05.2018 р. відповідач грошові кошти отримані за договором позики від 28.05.2016 р. не повернула та не сплатила відсотки за користування коштами.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку, що між сторонами виникли спірні правовідносини повязані з виконанням договору позики.

При складанні судового рішення та наданні оцінки аргументам, наведеним учасниками справи, суд, серед іншого, звертає увагу на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути

належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча

пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі

та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїхрішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене та виходячи з фактичних обставин справи встановлених судом та змісту спірних правовідносин, повязаних з виконанням договору позики, при вирішенні справи судом застосовуються наступні норми права.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з приписами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, що наведений в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 28.05.2018 р. між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1300 дол. США та 100 Євро, а відповідач зобовязався повернути у строк до 31 грудня 2016 р. зазначені кошти та сплатити 5 відсотків за кожен місяць користування коштами. На підтвердження укладання договору позики та отримання грошових коштів відповідач надав позивачу розписку (договір позики), копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 11).

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В судовому засіданні встановлено, що у визначений у договорі позики від 28.05.2016 р. строк відповідач грошових коштів позивачу не повернув. Зазначена обставина встановлена з пояснень наданих позивачем та відповідачем.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що свої зобовязання, щодо повернення коштів отриманих за договором позики відповідач не виконав, чим порушив права позивача. З огляду на наведене вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1300 дол. США та 100 Євро, що в гривневому еквівленті станом на 12.02.2018 р. складає 38499,00 грн., є законними та обґрунтованими, та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до договору позики від 28.05.2016 р. укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач зобовязався сплачувати за користування коштами проценти у розмірі 5% від суми позики щомісячно. Станом на момент розгляду справи відповідачем пред позивачем зазначеного обовязку не виконано, чим порушено права останнього. За таких обставин, позовні вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати процентів за договором позики у сумі 1334,80 дол. США та 102, 70 Євро 5 %, що в гривневому еквіваленті станом на 12.02.2018 р. складає 40251,15 грн., за користування коштами відповідно до договору позики за період з 28.05.2016 р. по 12.05.2018 р. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з договору позики від 28.05.2016 р. відповідач зобовязався повернути отримані кошти у строк до 31.12.2016 р. Зазначені умови договору позики відповідач не виконав, чим порушив права позивача. Разом з тим, як вбачається з розразунку до позову, позивач нарахував платежі передбачені ст. 625 ЦК України за період з 28.05.2018 р. по 12.05.2018 р., що є невірним. Оскільки порушення грошового зобов'язання починається з дня наступного за днем в якому відповідачем має бути виконано зобов'язання з повернення коштів, обрахунок платежів передбачених ст. 625 ЦК України слід рахувати саме з цього дня. Таким чином, ця вимога підлагає частковому задоволенню.

З огляду на зазначені обставини суд приходить до висновку, що є всі підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2017 р. по 12.05.2018 р. у сумі 1291,03 грн. 3% річних від суми простроченого зобовязання та 8436,65 грн. інфляційни втрат за час прострочення виконання зобовязання з повернення коштів отриманих за позикою.

Таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене та керуючись ст. 625, 626, 1046-1050 ЦК України, ст. 141, ст. 256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_2, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2. про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 38499,00 грн., три відсотків річних 1291,03 грн., інфляційні втрати 8436,65 грн., заборгованість за відсотками за користування позикою 40251,15 грн., а всього 88477,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 883,87 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з моменту його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Головуючий суддя Скиба М.М.