Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 753/12382/15-ц

провадження № 61-18590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у складі судді: Комаревцевої Л. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у складі суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява обґрунтована тим, що 13 грудня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 028/25-305, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу на положеннях та на умовах цього договору грошові кошти в сумі 44 074,00 доларів США зі сплатою 13,75% процентів річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 12 грудня 2020 року.

Свої зобов'язання, визначені договором кредиту позивачем виконано належним чином та в повному обсязі. Однак, оскільки позичальником не належним чином виконуються зобов'язання щодо погашення боргу за договором кредиту утворилась заборгованість. Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 518 437,42 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованістьза договором кредиту № 028/25-305 від 13 грудня 2005 року в розмірі 518 437,42 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, а позичальник порушив умови договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

У січні 2017 року відповідач звернувся з касаційною скаргою, що підписана представником ОСОБА_3, у якій просив оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували те, що: у відповідача виник обов'язок достроково погасити заборгованість на підставі пункту 4.5. договору кредиту і з цього моменту розпочався перебіг позовної давності, а тому позивач пропустив позовну давність; розрахунки заборгованості неправильні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 13 грудня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 028/25-305, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 44 074 доларів США, зі сплатою 13, 75 % річних строком до 12 грудня 2020 року.

Станом на 04 лютого 2014 року, у зв'язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_2 перед банком утворилась заборгованість в розмірі 518 437,42 грн, з яких: 279 826,94 грн - заборгованість за кредитом; 198 804,33 грн - заборгованість за відсотками; 14 883,40 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 24 922,76 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

У пункті 4.5 договору кредиту від 13 грудня 2005 року № 028/25-305 передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.5, 3.3.6 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов'язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в заперечення на позовну заяву (а. с. 28 - 31), в заяві про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року (а. с. 89 - 91), в апеляційній скарзі на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року (а. с. 103 - 106) відсутня заява відповідача про застосування позовної давності.

За таких обставин суди зробили правильний висновокпро стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 279 826,94 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Проте суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за кредитом та пені, не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за кредитом та пені.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення відсотків за кредитом та пеніпостановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 279 826,94 грн постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скарги слід задовольнити частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення відсотків за кредитом та пені скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 279 826,94 грн залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, підписану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 279 826,94 грн залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині стягнення відсотків за кредитом та пені скасувати

Передати справу № 753/12382/15-ц в частині стягнення відсотків за кредитом та пені на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року втрачає законну силу в скасованій частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило