Провадження № 2/752/559/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.08.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Павлюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння,

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування квартир, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння,,

в с т а н о в и в:

у грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просила:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 вказану квартиру;

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 вказану квартиру;

-витребувати на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2;

-витребувати на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що на підставі заповіту позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею всього майна, що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина, до складу якої входять: квартира АДРЕСА_2, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_9, та квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності матері померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_8, і яку останній успадкував після її смерті.

Після подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9, позивач дізналась, що вказані квартири вибули із володіння останнього. Так, 09.11.2005 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_8 відчужила квартиру квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, та договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2

В подальшому ОСОБА_2 29.07.2016 року на підставі договорів купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, а останній - на користь ОСОБА_5 Крім того, 29.07.2016 року ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4

Позивач зазначає про недійсність вказаних договір з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, просить визнати недійсними вказані правочини, та на підставі ст. 388 ЦК України просить витребувати вказане майно на свою користь, оскільки вказані квартири були відчуженні особою, яка не мала на це права.

У грудні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просила:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 вказану квартиру;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., згідно якого ОСОБА_2 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_3;

-визнати недійсним договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, згідно якого ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_5.;

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 вказану квартиру;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., згідно якого ОСОБА_2 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_4;

-витребувати на користь ОСОБА_6 із володіння ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1;

-витребувати на користь ОСОБА_6 із володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2.

В обґрунтування заявленого позову, ОСОБА_6 посилається на те, що між нею та померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, 06 травня 2016 року укладено шлюб. Після смерті ОСОБА_9 ОСОБА_6 є єдиною спадкоємицею першої черги щодо майна померлого, до складу спадщини входять: квартира АДРЕСА_2, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_9, та квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності матері померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_8, і яку останній успадкував після її смерті.

Після подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9, позивач дізналась, що вказані квартири вибули із володіння останнього. Так, 09.11.2005 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_8 відчужила квартиру квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, та договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2

В подальшому ОСОБА_2 29.07.2016 року на підставі договорів купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, а останній - на користь ОСОБА_5 Крім того, 29.07.2016 року ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4

Вказує, що вказані договори є нікчемними, стосувались нерухомого майна, що розташовано у м. Києві, натомість були посвідчені на території Автономної Республіки Крим. При посвідченні договір купівлі-продажу від 29.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. порушено вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат», оскільки не звернув уваги на нікчемність первісних договорів дарування.

Позивач ОСОБА_6 зазначає, що право володіння та користування вказаними квартирами у останньої виникло з моменту прийняття спадщини, та з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, а саме - відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, просить визнати недійсними вказані правочини, та на підставі ст. 388 ЦК України, просить витребувати вказане майно на свою користь, оскільки вказані квартири були відчуженні особою, яка не мала на це права.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_6, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8, що стверджується даними копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 24.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 7).

21.12.2015 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 861/2015 року щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 81).

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_8 був її син ОСОБА_9, ступінь родинних зв'язків підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 серії НОМЕР_3 від 02.06.1970 року (т. 1 а.с. 72).

21.12.2015 року ОСОБА_9 звернувся до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_9, що стверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 31.05.2016 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (т. 1 а.с. 5).

11.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. заведено спадкову справу № 10 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 6).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до приватного нотаріуса Онопченко О.В. звернулись: 11.07.2016 року ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 58); 05.08.2016 року ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 63); 12.10.2016 року ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 97); 20.10.2016 року ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 106); 21.11.2016 року ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 107).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено шлюб, зареєстрований Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 277, що стверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4, виданого 06.05.2016 року (т. 1 а.с. 104).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_6 зазначає, що є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вказана обставина знайшла своє ствердження в ході судового розгляду справи та підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

ОСОБА_15 ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що є спадкоємицею померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 за заповітом.

Однак, суд зазначає, що ані матеріали спадкової справи, копії якої витребувано судом (т. 1 а.с 57-157), ані матеріали цивільної справи не містять копії заповіту, складеного від імені померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 на ім'я позивача ОСОБА_1, не надано такого заповіту в розпорядження суду і позивачем ОСОБА_1.

Крім того, судом встановлено, що 09 листопада 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3, за яким ОСОБА_8 відчужено вказану вище квартиру на користь ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. за реєстровим номером 1126 (т. 1 а.с. 111).

Також, судом встановлено, що 09 листопада 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4, за яким ОСОБА_9 відчужено вказану квартиру на користь ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. за реєстровим номером 1128 (т. 1 а.с. 177).

Судом направлено запит з метою витребування копій вказаних договорів дарування, однак, Міністерством юстиції України копії договорів надані суду не були, у зв'язку і тією обставино, що нотаріусами Автономної Республіки Крим не передано документи нотаріальних справ до Державного нотаріального архіву Херсонської області (т. 1 а.с. 151).

Разом з тим, засвідчені копії вказаних вище договорів дарування від 09.11.2005 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надано в розпорядження суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. (т. 1 а.с. 111, 177).

В подальшому 29 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. за реєстровим номером 6922 (т. 1 а.с. 110).

Також, 29 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. за реєстровим номером 6923 (т. 2 а.с. 21).

29.10.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_16 за реєстровим номером 355 (т. 2 а.с. 25).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дійсно, положеннями статті 55 закону України «Про нотаріат», в редакції від 20.09.2005 року, яка діяла на момент посвідчення 09.11.2005 року оспорюваних договорів дарування, було визначено, що посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням вказаного майна. Всупереч вимогам вказаної статті, договори дарування від 09.11.2005 року від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо двох об'єктів нерухомого майна - квартир, що розташовані за адресами: АДРЕСА_1, - посвідчено приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу, тобто не за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна.

Однак, суд звертає увагу також і на наступне.

Із позовними вимогами про визнання недійсними правочинів та витребування майна на свою користь з чужого незаконного володіння, до суду звернулись: позивач ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_6

ОСОБА_15 ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що є спадкоємицею померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 за заповітом.

Судом встановлено, що ані матеріали спадкової справи, копії якої витребувано судом (т. 1 а.с 57-157), ані матеріали цивільної справи не містять копії заповіту, складеного від імені померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 на ім'я позивача ОСОБА_1, не надано такого заповіту в розпорядження суду і позивачем ОСОБА_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_6 зазначає, що є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ч. 3 ст. 1223 ЦК України), яким у відповідності до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи.

Станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, єдиним спадкоємцем після смерті останньої був її сина ОСОБА_9

Згідно матеріалів спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_8, спадкова маса складалась із грошових вкладів, розміщених на банківських рахунках. Доказів належності на момент смерті ОСОБА_8 іншого рухомого чи нерухомого майна, матеріали цивільної справи, в тому числі матеріали спадкової справи, не містять.

На момент смерті, ОСОБА_8 не була власником квартири АДРЕСА_3, оскільки відчужила її у 2005 році за безвідплатним правочином на користь ОСОБА_2, а відтак, доводи, викладені у позовних заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо набуття ОСОБА_9 права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_3 після смерті матері ОСОБА_8 є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами цивільної справи.

Крім того, з тексту договору дарування від 09.11.2005 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, вбачається, що відчужувана ОСОБА_9 квартира АДРЕСА_2 належала останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 19.02.2004 року, та була зареєстрована за ним 20.02.2004 року. Станом на вказаний час, померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 не перебував у шлюбі з позивачем ОСОБА_6, оскільки шлюб між ними було зареєстровано лише 06 травня 2016 року.

Відповідно до статті 55 Конституції України права, свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 4 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не доведено факт порушення саме їх цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_6 слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування квартир, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 27 серпня 2018 року.

Суддя: