Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

місто Київ

справа № 474/1023/15-ц

провадження № 61-2483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач (заявник) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2016 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 209 326, 92 грн за кредитним договором від 10 квітня 2007 року № NKRWAN0000015A.

Позивач на обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 10 квітня 2007 року укладено кредитний договір № NKRWAN0000015A, згідно з умовами якого банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 80 042,66 грн на термін до 09 квітня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. ОСОБА_3 не сплачувала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 209 326, 92 грн.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач, всупереч приписам частини третьої статті 131 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), не повідомив суд про всі відомі йому рішення судів, що стосуються предмета спору. Враховуючи, що банк був позивачем у справі № 2/0417/9866/2012 й не міг не знати про нього, суд зробив висновок про зловживання позивачем під час виконання обов'язків, покладених на нього правилами ЦПК України 2004 року. Матеріали справи не містять жодних відомостей стосовно подальшої реалізації заставного майна позивачем, а відтак суд не міг встановити, в якій частині погашена заборгованість відповідача перед позивачем за рахунок реалізації заставного майна. Досліджуючи розрахунок заборгованості, який міститься у справі, суд вважав його неповним та необґрунтованим через неможливість за допомогою цього письмового доказу підтвердити суму заборгованості, нараховану позивачем за позовом у цій справі після постановлення судового рішення від 25 грудня 2012 року, оскільки зі змісту розрахунку неможливо встановити, що позивач враховував зазначене рішення.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Апеляційний суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2007 року № NKRWAN0000015A станом на 28 серпня 2015 року у сумі 117 455, 60 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 33 701, 33 грн, заборгованості за відсотками у сумі 41 634, 42 грн, заборгованості за комісією в сумі 3 587, 49 грн та пені у сумі 38 532, 36 грн, а також судовий збір у сумі 3 692, 52 грн.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд зробив висновок, що позивач належними та допустимими доказами довів факт порушення відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасності сплати кредитних платежів, а отже банк має право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 33 701, 00 грн, заборгованості за відсотками у сумі 41 634, 42 грн, заборгованості за комісією в сумі 3 587, 49 грн та пені у сумі 38 532, 36 грн. Зазначена сума пені вирахувана у межах позовної давності за один рік, тобто з 08 жовтня 2014 року (08 жовтня 2015 року - дата звернення банку до суду), оскільки ОСОБА_3. подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. До інших платежів позовна давність не може бути застосована, оскільки вона переривалася шляхом часткової сплати заборгованості.

У касаційній скарзі, поданій 08 квітня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2016 року та залишити в силі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги твердження банку про реалізацію заставного майна і покриття за рахунок сум від його реалізації частини заборгованості за кредитним договором без дослідження правової підстави реалізації цього майна, зокрема договору застави. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підтвердив суми, які погашали кредитну заборгованість за її видами, меморіальні ордери та виписка за рахунком надані в електронному вигляді, без будь-яких посвідчувальних написів уповноважених осіб та печаток банку, а тому не є належними та допустимими доказами у справі. На переконання заявника, банк не підтвердив факт реалізації автомобіля, що був предметом застави. Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував, що кредитні правовідносини між банком та заявником змінились на зобов'язальні у зв'язку з ухваленням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року, а тому розрахунок заборгованості в частині нарахування пені, комісії та відсотків є необґрунтованим. При цьому суд апеляційної інстанції не застосував строк позовної давності до щомісячних платежів, про що заявляв відповідач в апеляційному суді.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2016 року відкрито касаційне у справі, ухвалою від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 17 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № NKRWAN0000015A, відповідно до умов якого відповідачка отримала строком до 09 квітня 2014 року кредит у сумі 80 042, 66 грн для придбання автомобіля. За користування ним ОСОБА_3 зобов'язалася сплатити відсотки у розмірі 16, 08 % річних та комісію у розмірі 1, 68 % річних. Сторони погодили, що щомісячний платіж для погашення заборгованості складатиме 1 277, 45 грн.

Відповідач належним чином не виконувала своїх зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого в неї виникла перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість станом на 29 листопада 2012 року у сумі 100 616, 73 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 04 січня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в сумі 100 616, 73 грн звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль «Dаewoo Nexia», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом наділення банку правом продажу цього автомобіля будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно з довідкою-рахунком від 08 травня 2014 року зазначений автомобіль проданий за 22 000, 00 грн, які були направлені на погашення заборгованості за кредитом, про що свідчить розрахунок заборгованості та виписка по рахунку.

Оскільки зазначених коштів не вистачило на погашення заборгованості, станом на 28 серпня 2015 року за розрахунком банку у відповідачки утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 209 326, 92 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 33 701, 33 грн, заборгованості за відсотками у сумі 41 634, 42 грн, заборгованості за комісією в сумі 3 587, 49 грн та пені в сумі 130 403, 68 грн.

05 листопада 2015 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування позовної давності.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Підстав відступити від цієї правової позиції під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до пункту 2.3. кредитного договору банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди і процентів за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому відповідно до статей 212, 611, 651 ЦК України за зобов'язаннями, строки яких не настали, строки вважаються такими, що настали у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і проценти за фактичний строк його виконання, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Відповідно до статті 19, частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк, звертаючись до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов'язання.

Отже, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українизмінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після подання позову про звернення стягнення на предмет застави.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Частково задовольняючи позов, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором, оскільки звернення стягнення на предмет застави не відшкодувало в повному обсязі заборгованість за кредитом, а також врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності в частині стягнення пені. Підстав для застосування трирічного строку позовної давності апеляційним судом не встановлено, з чим погодився Верховний Суд, оскільки банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості 15 жовтня 2015 року, тобто у трирічний строк з моменту подання позову про звернення стягнення на предмет застави, який поданий у листопаді 2012 року.

Доводи касаційної скарги, що оскаржуване судове рішення ухвалене на підставі неналежних та недопустимих доказів відхилені Верховним Судом.

Відповідно до статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заявник не навів яким вимогам наведених норм права не відповідають докази, надані позивачем на обґрунтування позову. Надані апеляційному суду виписка по рахунку та меморіальні ордери підписані представником банку, містять печатку, містять відомості про предмет доказування. Апеляційним судом не встановлено, що такі докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також, що такі обставини повинні бути підтверджені іншими засобами доказування.

Під час визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку, апеляційний суд дослідив розрахунок заборгованості, наданий банком, виписку по рахунку відповідача, а також меморіальні ордери. Доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідач до суду апеляційної інстанції не надав.

Апеляційний суд врахував заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року, яке на момент розгляду цієї справи фактично було виконане.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дослідження договору застави, на підставі якого звернуто стягнення, не було предметом доказування, оскільки банк пред'явив позов про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на наведене, доводи заявника зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши наявність та розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик