АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року

м. Київ

справа №759/11459/14-ц

провадження 22-ц/796/1854/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк"

відповідач - ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Петренко Н.О., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Збільшивши вимоги, просив у рахунок погашення заборгованості за Кредитними договорами №03.52-51/07-СК від 20.06.2007р„ №03.66-51/07-СК від 24.07.2007р., №03.139- 51/07-СК від 27.12.2007р., №03.17-51/07-СК від 13.03.2008р., укладених в рамках Генеральної угоди №51/07 від 20.06.2007р., в розмірі 386 899,31 доларів США ,що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 11.06.2014р. складає 4 500 118, 34грн.,

130 296,47 грн. пені та 3 % річних в сумі 21 685,53 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки майнових прав від 25.12.2007року, а саме, нежилі приміщення з №1 (один) по №5 (п'ять) (групи приміщень №451 (в літ. А), загальною площею 192,00 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Осіння, будинок 33 та на праві власності належать відповідачу, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні його ринкової вартості, визначеної під час проведення відповідної судової експертизи та вирішити питання судових витрат.

У мотивування вимог посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань по зазначених Кредитних договорах щодо повернення сум кредиту та сплати процентів за користування кредитом, 13.09.2013р. на адресу позичальника - ОСОБА_1 банком направлено Вимогу (вих. №1069/123-2 від 12.09.2013р.) про дострокове повернення всіх сум кредиту за кредитними договорами №52, №66, №139, №17.

Однак, станом на 11 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком залишалася не погашеною, внаслідок чого позивач вимушений звернутись в суд за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року позов задоволено та вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вказує на те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в порушення ст.39 Закону України «Про іпотеку» не містить визначення ціни предмету іпотеки, що суперечить також правовим висновкам, що містяться в постановах Верховного Суду по справах № 6-12339цс16,6-2775ц15, 6-340цс15.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в зареєстрованому місці проживання останній не знаходився.

Судом першої інстанції не встановлені обставини щодо наявності у Банка ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, як це встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Представник ПАТ «ВТБ БАНК» 05.02.2018 року надіслав через канцелярію Апеляційного суду м. Києва відзив на апеляційну скаргу , в якому просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1, а рішення суду залишити без зміни, вказуючи при цьому , що доводи апеляційної скарги є безпідставні , оскільки не спростовують висновків , яких суд дійшов розглядаючи справу та ухвалюючи законне рішення. Вважає,що реалізація предмета іпотеки можлива за ціною, встановленою у рамках виконавчого провадження відповідно до ст. 38,39 Закону України "Про іпотеку".

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник позивача Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" - КуріннийСергій Юрійович проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без змін.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. З п. З розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції у рахунок погашення заборгованості звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні його ринкової вартості, визначеної під час проведення відповідної судової експертизи.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Судом встановлено, що 20.06.2007р. між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ БАНК», та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду №51/07.( ТІ, а.с.24-25), в рамках якої між Сторонами було укладено наступні кредитні договори:

Кредитний договір №03.52-51/07-СК від 20.06.2007р. №52, за яким позичальнику надано кредит у сумі 135 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 27.08.2014р., 13,5% річних.

Кредитний договір №03.66-51/07-СК від 24.07.2007р. №66, предметом якого є надання відповідачу грошових коштів у розмірі 80 000,00 доларів США строком користування до 27.08.2014р., зі сплатою 13,5% річних.

Кредитний договір №03.139-51/07-СК від 27.12.2007р №139 про отримання відповідачем у користування коштів у сумі 200 000,00 доларів США, строк користування кредитом до 27.08.2014р. зі сплатою процентів 14,3% річних.

Кредитний договір №03.17-51/07-СК від 13.03.2008р. №17, за умовами п.1.1. якого банк надав позичальнику 50 000,00 доларів США з кінцевим строком користування 13.12.2013р., зі сплатою процентів 13,5% річних.

Розмір процентної ставки за укладеними кредитними договорами змінювався відповідно до додаткових угод до кожного із договорів від 27.01.2012 р. та 29.11.2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки майнових прав, з подальшими змінами до нього, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку майнові права на нежилі приміщення з №1 по № 5 групи приміщень № 451 (літ. А), загальною площею 192 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Осіння, 33. (Т.1, а.с.160-164).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за Кредитними договорами № 52, №66,№139, №17 щодо повернення сум кредиту та сплати процентів за користування 13.09.2013р. на адресу ОСОБА_1 банком направлено вимогу (вих. №1069 12.09.2013р.) про дострокове повернення всіх сум кредиту за кредитними договорами (т.1 а.с.202).

Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконанняз порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача зазначав, що суд не дослідив виключно первісні бухгалтерські та розрахункові документи щодо отримання від грошових коштів в рахунок кредитних траншів, виписка з особового рахунку відповідача не є належним та допустимим доказом, що є підставою для скасування заочного рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК( чинної на час ухвалення рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та іншихобставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.69 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проте, заперечуючи щодо належності та допустимості доказів, наданих позивачем в обґрунтування позову, відповідач не навів переконливих доказів на спростування висновків суду в цій частині , своїх розрахунків не надав, що робить доводи апеляційної скарги в цій частині неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів.

За умовами статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За умовами п. 1.3.1 Договору про внесення змін №1 до договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов'язанням, включаючи сплату процентів, комісійної винагороди, штрафів, пені, інших платежів; вимоги, пов'язані з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, включаючи судові витрати.

Згідно з п. 6.1 даного договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за генеральною згодою та кредитними договорами, укладеними та/або які будуть укладені на підставі Генеральної угоди, та/або цим договором, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд Іпотекодержателя, зокрема, на підставі рішення суду (п. 6.2.1 Іпотечного договору) (т.1, а.с.167).

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки, як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань, полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», колегія дійшла висновку, що в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду у Справі № 235/3619/15ц від 21.03.2018 року дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Отже, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд мав би врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» та встановлену згідно висновку експерта № 936 від 17.01.2017р., (т.2, а.с.98-111), проте не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не є безумовною підставою до скасування рішення, оскільки реалізація іпотеченого майна проводиться з урахуванням його оцінки на стадії виконання рішення суду у виконавчому провадженні.

Тому доводи апелянта про наявність підстав у цій частині рішення до його скасування не є обгрунтованими та не узгоджуються з практикою розгляду справ у подібних правовідносинах.

Посилання апелянта на відсутність у Банка ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

Отже, доводи апелянта про недотримання банком законодавства при його укладені є безпідставні.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про порушення судом ст. 10 ЦПК внаслідок розгляду справи у відсутність відповідача, оскільки зазначена справа знаходиться в провадженні з 2014 року, відповідачем неодноразово оскаржувались ухвали про відкриття провадження по справі, у судові засідання, призначені судом 10.04.2017 р., 23.05.2017 р., 13.06.2017 р. відповідач не з'явився, про місце, день і час судового засідання повідомлявся належним чином. Наведене свідчить про безпідставність аргументів та спрямовано на затягування розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на їх правильність не впливають, а тому не заслуговують на увагу.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай