Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 189/2185/15-ц

провадження № 61-7434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «КГС «Дніпро»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КГС «Дніпро» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2016 року у складі судді Пустовар О. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року у складі суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «КГС Дніпро» (далі - ТОВ «КГС «Дніпро») про визнання договору оренди землі частково недійсним.

Позов мотивовано тим, що наприкінці 2007 року він з селянським фермерським господарством «Булах» (далі - СФГ «Булах») правонаступником якого є відповідач ТОВ «КСГ «Дніпро», уклав строком на п'ять років договір оренди належної йому на праві приватної власності земельної ділянки площею 6,777 га.

Договір зареєстровано 21 січня 2008 року.

У 2012 році позивач дізнався, що договір було зареєстровано з виправленнями, а саме: строк дії договору було виправлено з п'яти на десять років.

Ідентифікувати особу, яка зробила це виправлення, є неможливим.

Оскільки оскаржуваний договір порушує його право приватної власності на землю, позивач просив визнати його недійсним в частині строку дії оренди земельної ділянки та вважати строком дії вказаного договору п'ять років.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним в частині строку дії договір оренди земельної ділянки, площею 6,777 га, укладений між ОСОБА_4 та СФГ «Булах», правонаступником якого є ТОВ «КСГ «Дніпро», зареєстрований у книзі реєстрації договорів оренди землі Покровським відділом ДП ЦДЗК 21 січня 2008 року за № 24, вирішено вважати строк дії вказаного договору п'ять років.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди строком на 10 років було відсутнє, а тому його слід визнати недійсним в цій частині.

Крім того, строк позовної давності, про пропуск якого заявлено відповідачем, не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач дізнався в кінці 2012 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «КСГ «Дніпро» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зміна умов вказаного договору оренди відбулась без укладення додаткової угоди та без погодження із позивачем, що не відповідає вимогам закону. Відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності. В матеріалах справи відсутні докази пропуску вказаного строку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, ТОВ «КСГ «Дніпро» просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не задовольнили заяву відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позивач не довів, що про порушення свого права дізнався у 2012 році. Позивач у 2013-2015 роках отримував від відповідача зерно в рахунок сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, що свідчить про обізнаність позивача щодо десятирічного строку дії договору оренди.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,777 га, розташованої на території Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області (а.с. 6).

У 2007 році між ОСОБА_4 та СФГ «Булах» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.

Згідно із висновком експерта № 13/2.1-85 від 18 березня 2016 року, до первісного змісту пункту 6 Договору оренди землі, зареєстрованого 21 січня 2008 року за № 24, укладеного між ТОВ «СФГ Булах» та ОСОБА_4 вносилися зміни шляхом нанесення рукописних написів «10» та «десять» поверх замальованих барвником білого кольору первинних друкованих даних. Первинний текст в даному місці читався як «5 (п'ять)» (а.с. 52-54).

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на укладання договору оренди земельної ділянки строком на 10 років.

Такі висновки судів є обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції яка діяла на момент укладення договору оренди), передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином з'ясували усі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення та дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 мав намір укласти договір з товариством лише на п'ять років, однак у зв'язку з виправленням в частині терміну дії договору, договір було зареєстровано поза його волею з визначеним терміном оренди на десять років.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права наприкінці 2012 року - саме тоді, коли закінчився п'ятирічний строк, на який укладено договір оренди.

Доводів на спростування вказаного матеріали справи не містять, а відповідач, заперечуючи даний факт, протилежного не довів.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КГС «Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк