Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4223/17 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 285/4223/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача 10788,00 грн матеріальної шкоди та 4800,00 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26.03.2015 року близько 03 год. 00 хв. на 239 км. Автодороги Київ-Чоп в селі Пилиповичі Новоград-Волинського району відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автопоїзда DAF95XF480 днз ВС2086ВО у складі з напівпричепом під керуванням водія ОСОБА_2 та гужовим возом під керуванням ОСОБА_3 та пасажира ОСОБА_4, в результаті якої останні двоє загинули. По факту ДТП було відкрито кримінальне провадження за № 0000071 від 26.03.2015 року, яке постановою прокурора від 28.07.2015 року - закрито. Внаслідок вказаних обставин йому та його близьким родичам було завдано матеріальної та моральної шкоди. Зазначив, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля НОМЕР_1 була застрахована у ПАТ «Страхове товариство «Гарантія». 20.04.2017 року позивач повідомив представника страхового товариства про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, листом №1627/17 від 19.07.2017 року йому було повідомлено, що причиною ДТП стало порушення Правил дорожнього руху України візником гужового возу ОСОБА_3, а тому ПАТ «СТ «Гарантія» не має правових підстав для виплати страхового відшкодування.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що гужовий транспорт є джерелом підвищеної небезпеки, а звідси, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Страхове товариство «Гарантія» вказує, що гужовий транспорт є джерелом підвищеної небезпеки, а тому, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми ст.1188 ЦК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що однокінний гужовий віз є джерелом підвищеної небезпеки, а тому мала місце взаємодія двох джерел підвищеної небезпеки. Оскільки органами досудового розслідування та постановою про закриття кримінального провадження встановлено вину ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, тому, застосувавши норми ст. 1188 ЦК України, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд не погоджується із висновками місцевого суду із таких мотивів.

Судом встановлено, що 26.03.2015 року, близько 03 год. 00 хв. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автопоїзда DAF95XF480 днз ВС2086ВО у складі з напівпричепом під керуванням водія ОСОБА_2 та гужовим возом під керуванням ОСОБА_3

За наслідками скоєного ДТП було порушено кримінальне провадження № 0000071 від 26.03.2015 року.

Постановою прокурора від 28.07.2015 року кримінальне провадження було закрито у звязку зі смертю підозрюваного (а.с. 6-9).

Разом з тим, вказаною постановою встановлено, що 26.03.2015 року близько 03.год. 00 хв. на 239 км +300 м автодороги Київ-Чоп в с. Пилиповичі Новоград-Волинського району, візник однокінного гужового возу ОСОБА_3, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, в порушення вимог п. 2.9.а), 7.2, 7.3, 7.7.а), б), 7.8, 10.1 Правил дорожнього руху України, керуючи гужовим возом в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не обладнаним світловідбивачами та ліхтарями, рухаючись по автомобільній дорозі державного значення, перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не надав переваги у русі автопоїзду DAF95XF480 днз ВС2086ВО у складі з напівпричепом під керуванням водія ОСОБА_2, та виїхав на смугу руху останнього, що призвело до зіткнення (а.с. 6-9).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на правову підставу його задоволення, посилався на норми ст.1187 ЦК України.

Проте, застосувавши положення ст. 1188 ЦК України та визнавши зіткнення автомобіля з гужовим транспортним засобом, запряженим конем, як взаємодію двох джерел підвищеної небезпеки, суд першої інстанції неправильно застосував цю норму та неправильно витлумачив поняття «джерело підвищеної небезпеки».

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

В Україні на законодавчому рівні гужовий транспорт не визнано джерелом підвищеної небезпеки.

В Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011роках Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в контексті законодавства та судової практики навів поняття та основні ознаки джерела підвищеної небезпеки. Із змісту узагальнення можна зробити висновок, що гужовий транспорт, запряжений конем, не відноситься до джерела підвищеної небезпеки, оскільки в узагальненні не йдеться про такий вид транспорту, натомість міститься розяснення, що домашню тварину коня не можна віднести до джерела підвищеної небезпеки.

Водночас, Верховний Суд України у своїй ухвалі від 10 листопада 2010 року у справі № 6-8797св10 чітко висловився з цього питання, вказавши, що запряжений у гужовий транспортний засіб кінь, не є джерелом підвищеної небезпеки, а тому відшкодування шкоди, завданої внаслідок його зіткнення з іншим транспортним засобом не передбачає відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відтак на спірні правовідносини поширюються норми ст.1187 ЦК України.

Частиною другою ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, водій ОСОБА_2, який керував джерелом підвищеної небезпеки автопоїздом DAF95XF480, повинен відповідати за заподіяну шкоду, незалежно від того, що його вина не встановлена у ДТП, яка мала місце 26.03.2015 року, оскільки не доведено, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, який на законних підставах здійснює експлуатацію транспортного засобу «DAF 95», реєстраційний номер НОМЕР_2 та причепа Schwarzmuller д.н.з ВС 7316 ХХ була застрахована у ПАТ «Страхове товариство «Гарантія» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач, 20.04.2017 року повідомив ПАТ «Страхове товариство «Гарантія» про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування в розмірі 10 798грн на банківські реквізити уповноваженого представника ОСОБА_5

Листом №1627/17 від 19.07.2017 року відповідач повідомив представника позивача про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування за гр. ОСОБА_3, оскільки причиною ДТП стало порушення ним Правил дорожнього руху України.

У відповідності до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, в тому числі, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Стаття 16 Закону України «Про страхування» встановлює, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Нормами статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.4. статті 27 Закону №1961-ІУ від 01.07.2004 в редакції чинній на дату пригоди, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного памятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та предявлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Витратами на поховання є: копання могили, придбання труни, зберігання тіла в разі необхідності у холодильниках, спеціальна обробка тіла, перевезення тіла в разі необхідності, придбання одягу для покійного, оформлення документів, винос тіла, катафалка, автобус супроводження, траурний зал, поховальні обряди, цивільні, релігійні, кремація тіла, послуги розпорядника, вартість поминального обіду на день похорону (Постанова Правління фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 №45).

До спорудження надгробного пам'ятника відносять: виготовлення та встановлення памятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше (Постанова Правління фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 N945).

Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству

Законом №1961-ІУ від 01.07.2004 року встановлено максимальний розмір відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного памятника не більше 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» 28.12.2014 №80-VIII установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення із Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» 10788,00 грн. в якості страхового відшкодування на витрати повязані із похованням та спорудженням надгробного памятника його близького родича (а.с.23).

Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «DAF 95» ОСОБА_2 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з урахуванням принципу диспозитивності (звернення із позовом до страхової компанії), колегія суддів приходить до висновку, що обов'язок відшкодувати шкоду покладається на страховика.

Оскільки матеріалами справи підтверджуються понесені позивачем витрати на зазначену суму (а.с. 17, 18, 19), розмір витрат не перевищує максимального розміру відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного памятника апеляційний суд, з наведених вище мотивів, вважає обґрунтованими заявлені позовні вимоги та приходить до висновку про їх задоволення.

Згідно до положень ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, співмірність послуг адвоката з ціною позову, ступенем складності справи, часом витраченим адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, апеляційний суд вважає, що витрати з оплати правничої допомоги підлягають до стягнення з відповідача в сумі 3 000 грн.

За подання апеляційної скарги з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь ОСОБА_1 10788,00 грн. страхового відшкодування витрат, повязаних із похованням та 3000,00 грн. витрат, повязаних із наданням правничої допомоги.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» в дохід держави 960 грн. 00 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді