Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 308/3775/14-ц

провадження № 61-20763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: Тарновецька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Ужгородська районна рада Закарпатської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Ужгородська районна рада Закарпатської області, про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20 квітня 2006 року № 2 було визнано право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 по 1/7 частині за кожним.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок ніким з вищевказаних осіб оформлено не було.

На підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2009 року, яким скасовано вищевказане рішення Виконкому Тарновецької сільської ради, ОСОБА_8 оформила на себе право власності в порядку спадкування на житловий будинок.

Пізніше на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2011 року рішення суду від 19 жовтня 2009 року було скасовано, справу призначено до слухання в загальному порядку. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 травня 2011 року вказаний позов було залишено без розгляду.

Вважає, що Виконавчий комітет Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області незаконно прийняв рішення від 20 квітня 2006 року про визнання права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 по 1/7 частці за кожним, оскільки будинковолодіння, що мало статус колгоспного двору за вищевказаною адресою належало на праві особистої власності її покійному чоловікові ОСОБА_9, який помер у 1998 році, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок. Зазначає, що за умови існування власника житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами Виконком Тарновецької сільської ради не мав права після смерті власника будинковолодіння перерозподіляти його власність та ухвалювати рішення з цього питання.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_2, просила визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20 квітня 2006 року № 2 «Про визнання права власності на житловий будинок у с. Тарновці, АДРЕСА_1».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року (у складі судді Сарай А. І.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також ОСОБА_8, ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_9, який помер 26 вересня 1994 року, проживали у спірному будинку та були прописані у будинковолодінні на час припинення колгоспного двору, набули право власності на цей будинок як члени колгоспного двору в рівних частках відповідно до статей 120, 123 ЦК УРСР - по 1/7 частці. Отже, Виконавчий комітет Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, приймаючи рішення від 20 квітня 2006 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб відповідно до чинного законодавства на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року рішення місцевого суду скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20 квітня 2006 року, в частині визнання права власності за померлими ОСОБА_9, у 1998 році та ОСОБА_9 у 1994 році є незаконним, а позов у цій частині є обґрунтованим. Вказаного висновку апеляційний суд дійшов, оскільки орган місцевого самоврядування визнав право власності на житловий будинок за померлими, в яких припинилася здатність набувати права та здійснювати цивільні обов'язки. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення права ОСОБА_8 стало відомо у 2006 році, а з позовом до суду вона звернулася у 2014 році.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги представника відповідача ОСОБА_5 щодо застосування строків позовної давності у цій справі не підлягали задоволенню апеляційним судом з підстав їх необґрунтованості, оскільки тим самим представником відповідача ця заява була відкликана.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_4, в інтересах яких діє ОСОБА_10, зазначають, що згідно з підпунктом 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, що діяла на момент прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення від 20 квітня 2006 року № 2) до відання виконавчих органів сільських рад належав облік та реєстрація об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна із видачею свідоцтва про право власності проводилося місцевими органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування, відтак доводи позивача про відсутність на момент прийняття виконавчим комітетом оспорюваного рішення актів законодавства, які б надавали виконкомам сільських рад повноваження на оформлення права власності на житлові будинки, є юридично неспроможними.

10 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25 листопада 1989 року житловий будинок в цілому на АДРЕСА_1 у с. Тарновці Ужгородського району Закарпатської області належить колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_9, померлий у 1998 році, на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів від 22 вересня 1989 року.

Рішенням Виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20 квітня 2006 року № 2 «Про визнання права власності на житловий будинок с. Тарновці, АДРЕСА_1», згідно із записом в погосподарській книзі станом на 01 липня 1990 року вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за: ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року - 1/7 частина, ОСОБА_8 - 1/7 частина, ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року - 1/7 частина, ОСОБА_4 - 1/7 частина, ОСОБА_5 - 1/7 частина, ОСОБА_3 - 1/7 частина, ОСОБА_6 - 1/7 частина. Цим же рішенням вирішено просити Ужгородське бюро технічної інвентаризації оформити право власності на зазначений житловий будинок за вказаними громадянами на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла.

16 грудня 2005 року ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_2

15 червня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу про прийняття спадщини за померлою ОСОБА_8

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Отже, апеляційний суд встановив, що спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору.

Згідно з пунктом 10 розділу б) статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Питання щодо реєстрації (скасування) права власності на нерухоме майно врегульовано Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Положення; у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету).

У пункті 8.1 Положення визначено, що, зокрема, органами місцевого самоврядування проводиться оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

У частині шостій статті 59 зазначеного Закону установлено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Установлено, що згідно із записом в погосподарській книзі станом на 01 липня 1990 року ОСОБА_9, ОСОБА_8 ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_3, ОСОБА_6 були зареєстровані у спірному домоволодінні.

Позивач не спростувала належними та допустимими доказами що вказані особи станом на 15 квітня 1991 року не були членами колгоспного двору та втратили право на частку в його майні.

Отже, Тарновецька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області діяла правомірно, з урахуванням статті 120 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20 квітня 2006 року № 2 «Про визнання права власності на житловий будинок с. Тарновці, АДРЕСА_1», зокрема, визнано право власності на житловий будинок у частці по 1/7 за померлими ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а тому Виконавчий комітет Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області не міг визнавати право власності на житловий будинок в с. Тарновці, АДРЕСА_1 за померлими.

Отже, з наведеного слідує, що оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, яким вирішено питання щодо права власності на нерухоме майно в частині визнання права власності за померлими є незаконним та позов в цій частині є обґрунтованим.

Разом з тим 29 січня 2015 року представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 до ухвалення рішення місцевого суду подавав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність може бути застосована, лише якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Апеляційний суд встановив, що позивач зверталася до суду з таким же позовом, однак ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 листопада 2011 року позов залишено без розгляду. Отже, позивач знала про спірне рішення з 2006 року, однак до суду звернулась у 2014 році.

В даному випадку позовні вимоги ОСОБА_8 правонаступником, якого є ОСОБА_2 є обґрунтованими в частині позовних вимог щодо визнання права власності за померлими, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що вимоги заяви про застосування строків позовної давності у цій справі не підлягали задоволенню апеляційним судом, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять заяву про застосування строку позовної давності представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10, яка зареєстрована належним чином 29 січня 2015 року в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області. Будь-яких інших клопотань стосовно відкликання цієї заяви матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик