Єдиний унікальний номер 227/281/15-ц Номер провадження 22-ц/804/658/18
Головуючий у 1-ій інстанції Мацишин Л.С. Єдиний унікальний номер 227/281/15-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/658/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2018 року цивільну справу №227/281/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору нікчемним (головуючий у 1 інстанції суддя Мацишин Л.С., повний текст рішення складено 04 жовтня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 В обґрунтування якого зазначали, що 13 жовтня 2011 року за договором б/н відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зокрема, вказують на те, що відповідач погодився, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають між ним та банком договір.

За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються, в результаті чого станом на 30 листопада 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 004,80 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом, по комісії за користування кредитом та штрафу. Просили стягнути з відповідача дану заборгованість та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3, в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому посилаючись на вимоги п.23 ст. 1, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнання договір нікчемним. В обґрунтування позову зазначає, що вимоги банку порушують його права як споживача послуг. Зокрема зазначає, що кредитний договір у встановленому законом порядку не укладався та ним не підписувався. Він не обізнаний з роботою електронних мереж та не був належним чином ознайомлений банком з умовами та правилами надання останнім банківських послуг.

Крім того, заперечуючи проти позову, зазначає, що банк безпідставно нараховував йому відсотки за користування кредитом за час, коли з причини проведення АТО в м.Авдіївка Донецької області банківська установа була відсутня.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2018 року позовні вимоги позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 34601,40 грн., з яких заборгованість по кредиту - 32285,85 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 2315,55 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до про визнання договору нікчемним відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині розміру заборгованості по відсоткам, що підлягають стягненню, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення в цій частині змінити та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача заборгованість по процентам у розмірі 11099,70 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що при визначені розміру заборгованості суд першої інстанції помилково не врахував проценти, що були нараховані за період до 01.09.2014 року, та взяв до уваги лише поточні проценти в розмірі 22,40 грн. та 40,60 грн., які були нараховані за період серпень 2014 року. В той час як станом на 31.08.2014 року загальна заборгованість по процентам станом на цю дату складала 8784,15 грн.

ОСОБА_3 також не погодився з рішенням суду та подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку, а його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що законом встановлено письмову форму укладання договору і не можна вважати заяву про намір отримати споживчій кредит, «Умови та Правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи банку», які розміщені на офіційному сайті позивача письмовим договором. Оскільки був порушений порядок укладення і підписання кредитного договору, передбачений діючим законодавством України, то укладений з недотриманням письмової форми договір є нікчемним.

Крім того посилається на те, що доводи позивача щодо надання йому кредитних коштів у сумі 32285,85 грн. не відповідає дійсності, оскільки це перевищує розмір встановленого на картці кредитного ліміту.

Особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Згідно ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалити нове або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни назви АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 13 жовтня 2011 року укладено договір споживчого кредиту, якій оформлений у вигляді Заяви, яка разом з запропонованими позивачем умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами фактично є кредитним договором, що укладено у письмовій формі та підписано сторонами. Відповідно до цієї Заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми. На виконання умов кредитного договору позивачем ОСОБА_3 надано картку НОМЕР_1 строком дії по жовтень 2013 року, яку, в подальшому, за згодою клієнту банку було перевипущено. А саме, 13 вересня 2013 року на ім'я ОСОБА_3 видано кредитну картку НОМЕР_2 строком дії по жовтень 2013 року липень 2017 року та 25 жовтня 2013 року видано картки НОМЕР_3 строком дії до липня 2017 року включно та НОМЕР_4 строком дії по серпень 2017 року.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_3 03 жовтня 2011 року Банком встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн., 13 жовтня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 16 000 грн.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

Згідно наданого розрахунку заборгованості за договором станом на 30 листопада 2018 року становить 51 004 грн. 80 коп., яка складається з заборгованість за кредитом у сумі 32285 грн. 85 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 15562 грн. 17 коп., заборгованості по комісії - 251 грн. 79 коп., а також штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 2404 грн. 99 коп. (процентна складова). На час розгляду справи сума заборгованості не погашена.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, вирішуючи питання в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитного договору, та позичальником порушуються зобов'язання за цим кредитним договором, та дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право вимагати стягнення з боржника заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини оскільки кредитний договір між сторонами не укладався, ним позичальником не підписувався та є нікчемним, так як вони спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи убачається, що 12 вересня 2011 року сторонами підписана анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яка укладена у письмовій формі, з якої зазначається, що означена заява є договором про надання банківських послуг. Підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку позичальника від 12 вересня 2011 року, ОСОБА_3 підтвердив згоду, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку складають договір з банком, про ознайомлення з яким і розписався клієнт в заяві.

Також ці обставини підтверджуються перерахуванням Банком грошових коштів на картковий рахунок позичальника, частковою оплатою відповідачем щомісячних платежів за кредитним договором.

Таким чином, підписавши анкету-заяву, відповідач користувався кредитним лімітом, отже, погодився з основними умовами договору, у тому числі щодо строку та порядку повернення кредиту, розміру та порядку нарахування відсотків, пені та штрафу. Таким чином між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов'язання, та цей факт є доведеним.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо нікчемності правочину оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Оскільки кредитний договір, якій оформлений у вигляді Заяви-анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, укладено у письмовій формі і підписано сторонами, то у відповідності з роз'ясненнями викладеними у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року зазначений правочин не є нікчемним.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до пункту 2.4. постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використання спеціальних платіжних засобів», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договори щодо використання спеціального платіжного засобу укладаються в письмовій формі.

В матеріалах справи наявні анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку позичальника від 12 вересня 2011 року за особистим підписом відповідача, згідно якої ОСОБА_3 підтвердив згоду, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку складають договір з банком, про ознайомлення з яким і розписався клієнт в заяві.

Підписавши анкету - заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг позичальник ознайомився та погодився з тим, що основні умови укладеного договору визначені Умовами і правилами надання банківських послуг.

Отримуючи кредитну картку та кошти за вищевказаним кредитним договором, відповідач був ознайомлений з умовами кредитування і надання банківських послуг в цілому та детальним порядком погашення кредитної заборгованості, розміром і порядком нарахування та сплати процентів, комісії за користування кредитними коштами, а також штрафів за порушення умов кредитного договору, про що ОСОБА_3 власноручно розписався в довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «універсальна GOLD» від 13 жовтня 2011 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо відмови у задоволенні зустрічного позову оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору нечиннимі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача що сума заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 32285 грн. 85 коп. не відповідає дійсності та перевищує встановлений кредитний ліміт, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Держатель зобов'язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою попередження виникнення Овердрафту. (п.2.1.1.5.7 Договору)

Тобто Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено поняття несанкціонованого Овердрафту, а саме короткострокового кредиту, що надається у разі перевищення суми операції за платіжною карткою понад встановленого ліміту.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_3 13 жовтня 2011 року Банком було збільшено кредитний ліміт до 16 000 грн.

З наявних в матеріалах справи виписок з карткових рахунків на ім'я ОСОБА_3 убачається, що позичальник тривалий час постійно використовував кредитні кошти, у тому числі здійснювались операції за платіжною карткою понад встановленого ліміту. Та, згідно наданого розрахунку сума заборгованості за основним зобов'язанням складає 32285 грн. 85 коп. На час розгляду справи сума заборгованості не погашена. Під час розгляду справи суду відповідач не заперечував факт використання ним кредитних коштів, у тому числі після переоформлення картки та іншого розрахунку не навів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, проте відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування розміру нарахованої заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом частково, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування процентів за підвищеною ставною суперечить ч.3 ст.1056-1 ЦК України. Отже у період з 01.09.2014 року по 30.11.2014 року проценти повинні були нараховуватись за ставкою у 27,6 % річних. Позивач з рішенням суду в частині визначення судом розміру відсоткової ставки погодився та з цих підстав з цих підстав не оскаржував.

Проте вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає сплаті судом першої інстанції невірно було визначено суму заборгованості.

Визначаючи суму заборгованості за процентами, що була нарахована за ставками 30% та 27,6% та підлягає стягненню за період до 01.09.2014 року, суд першої інстанції невірно визначив її як 63,07 (22,4+40,67) грн.. З наданого позивачем розрахунку убачається, що дані суми становлять поточну заборгованість, нараховану саме 31.08.2014 року. Загальна сума заборгованості за процентами (накопичувальним підсумком) до 01.09.2014 року згідно наданого розрахунку становить 8784,15 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за процентами за весь період складає 11036,63 грн. (8784,15 грн. + 2252,48 грн.).

При цьому апеляційний суд не погоджується також з розрахунком заборгованості, наведеним позивачем в апеляційній скарзі, оскільки ним помилково зазначено суму процентів, нарахованих з 01.09.2014 року по 30.11.2014 року як 2315,55 грн.

Таким чином, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі що призвело до невірного обрахування суми заборгованості по відсоткам, що підлягає стягненню, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що відповідач є особою з інвалідністю першої групи та звільнений від сплати судового збору, вважає за необхідне компенсувати позивачу витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог за рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Відмовити залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам за користування кредитом та в частині розподілу судових витрат змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення суду викласти у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 13 жовтня 2011 року у загальній сумі 43322 (сорок три тисячі триста двадцять дві) грн. 48 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 32285 грн. 85 коп. та заборгованості за відсотками у сумі 11036 грн. 63 коп.»

Понесені Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 433,23 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 760,73 грн. компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

А.В. Гапонов

О.В. Халаджи