Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 506/684/15-ц

провадження № 61-9095зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов кредитного договору від 13 березня 2008 року ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 22 710,00 грн зі строком виконання до 13 березня 2018 року, зі сплатою 1,34 % на місяць. На забезпечення умов кредитного договору у той же день між банком та ОСОБА_4 було укладено догові поруки. Крім того, банк на забезпечення виконання умов кредитного договору уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок у с. Флора Краснооктябрського району Одеської області, що належить їй на праві власності. Рішенням Краснооктябрського районного суду Одеської області від 12 серпня 2013 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 74 898,06 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, обумовлена сторонами договірна ціна предмета іпотеки становила 30 000,00 грн.

Посилаючись на те, що отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості, яка станом на 03 грудня 2015 року становила 114 22,03 грн, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів зазначену заборгованість.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року станом на 03 грудня 2015 року на загальну суму 80 953,20 грн, а саме: 21 534,51 грн - заборгованість за кредитом; 33 385,56 грн 56 - заборгованість запроцентами за користування кредитом; 556,53 грн. 53 коп. - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 25 476 грн- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року станом на 03 грудня 2015 року на загальну суму 80 953,20 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанціїзалишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 скасовано, рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року у цій частині залишено в силі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року з передбачених пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 261 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав заявником надано постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-2875цс15, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16, від 07 грудня 2016 року в справі № 6-719цс16, від 13 березня 2017 року в справі № 6-224цс17.

Ухвалою Верховного Суду України від 28 листопада 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Красноокнянського районного суду Одеської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

11 січня 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 рокупризначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 22 710,00грн зі строком виконання до 13 березня 2018 року, зі сплатою 1,34 % на місяць.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Крім того, банк на забезпечення виконання умов кредитного договору уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок у с. Флора Краснооктябрського району Одеської області, що належить їй на праві власності.

Рішенням Краснооктябрського районного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 74 898,06 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, обумовлена сторонами договірна ціна предмета іпотеки становить 30 тис. грн. Тобто, банк реалізував своє право вимоги дострокового виконання основного зобов'язання.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості і станом на 03 грудня 2015 року кредитна заборгованість становила 114 222,03 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред᾿явить вимоги до поручителя.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, частина якої була погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки, та яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили. При цьому суд вказав, що сторони договору поруки встановили строк припинення поруки - після закінчення 5 років з дня настання строку повернення кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що банк реалізував своє право вимоги дострокового стягнення кредитної заборгованості шляхом пред'явлення 27 грудня 2012 року позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому, звернувшись із позовом до ОСОБА_4 31 серпня 2015 року, пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги, що є підставою для визнання поруки припиненою.

У постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2875цс15, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16, на які посилається заявник у своїй заяві, Верховний Суд України виходив з того, що у даних справах відповідно до пункту 4.5 кредитних договорів передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених договором, більш ніж 60 (90) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та неустойку. Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такої зміни. Таким чином, у зв'язку з порушенням вказаних умов договору термін повернення кредиту змінився, а позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності.

У наданій заявником для порівняння постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року № 6-224цс17, суд касаційної інстанції виходив із того, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання (статті 599 ЦК України). Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Разом з тим, суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, а тому дана постанова не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Судове рішення, яке заявник просить переглянути, є обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, тому відповідно до статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило