Справа № 219/3137/18
Провадження № 2/219/1425/2018
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 червня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просить відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 (колишній Артемівськ) Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 2.03.2006 року. На прохання відповідача - ОСОБА_2, який був знайомий з позивачем, остання 1.03.2013 року зареєструвала його в належній їй квартирі. Після реєстрації в квартирі відповідач в ній не мешкав. Реєстрація відповідача перешкоджає ОСОБА_1 оформити субсидію, а правом розпорядження належним їй майном, у тому числі нараховуються послуги за кількістю зареєстрованих осіб, субсидію не можуть призначити у звязку з реєстрацією в квартирі відповідача. Для поновлення своїх порушених прав вона вимушена подати до суду та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 29.03.2018 року, в судове засідання не зявилися, однак 30.05.2018 року через канцелярію суду від них надійшли заяви, згідно яких вони просять розглянути справу за їх відсутності, підтримали позовні вимоги та не заперечували проти ухвалення по справі заочного рішення (а.с.36,37).
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.130 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечують.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 122918283 від 5.05.2018 року, власником квартири загальною площею 45,6 кв.м, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Артемівськ (нині Бахмут), АДРЕСА_4 є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підтаві договору купівлі-продажу від 2.03.2006 року (приватна власність, частка 1/1) (а.с.26-27).
За даними довідки № 173 від 29.03.2018 року, виданої ОСББ «Широка, 2а», за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровано 2 особи: з 13.04.2006 року власник - ОСОБА_1, 19.01.1970 року, та з 1.03.2013 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою Бахмутської міської ради № 1218 від 4.04.2018 року, яка надійшла на запит суду 6.04.2018 року (а.с.12).
Відповідно до акту, складеного головою ОСББ «Широка, 2а», від 23.03.2018 року, комісією була проведена перевірка паспортного режиму квартири № 4 житлового будинку № 2-а по вул. Широка та встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5. Зі слів сусідів ОСОБА_7 за цією адресою не проживає протягом 5 років (а.с.7).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 26.04.2018 року № 2261, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, за період 2015-2018 років по теперішній час за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не звертався, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває, та за даними архіву не числиться (а.с.19).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі приблизно 5 років без поважної причини, нею некористується, відповідач витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 4 в будинку № 2-А по вул. Широка в м. Бахмут Донецької області.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 704,80 грн. (квитанція № 2 від 30.03.2018 року, а.с.1).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 4 в будинку № 2-А по вул. Широка в м. Бахмут Донецької області.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір в сумі 704,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя -
Суддя