233 № 233/5890/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі - головуючого судді Наумик О.О., за участі секретаря судового засідання Клугер Т.А., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу №233/5890/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (представник відповідача ОСОБА_2Г.)

«про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку»,

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на його користь:

- нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 28438,92 грн.;

- середній заробіток за час затримки повного розрахунку,починаючи з 18липня 2017 року і по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру його середньоденного заробітку в розмірі 311,98 грн.,

пославшись на таке:

З 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року він працював у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» машиністом тепловозу виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

17 липня 2017 року він був звільнений з роботи у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 35647,01 грн. (у тому числі загальна сума утримань із заробітної плати становить 7208,09 грн., належить до сплати 28438,92 грн.).

Належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати надати не може, оскільки відповідач вилучив свої печатки у структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади України території.

Роботодавець грубо порушив вимоги трудового законодавства, не виплачуючи йому заробітну плату в період з 01 березня 2017 року по день його звільнення з роботи, а також не провівши з ним повний розрахунок в день його звільнення з роботи.

Оскільки відповідач в день його звільнення не здійснив виплату всіх належних йому сум, він має право вимагати стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 18 липня 2017 року і по день фактичного розрахунку.

Згідно з довідкою, виданою йому за місцем роботи, розмір його середньоденного заробітку становить 311,98 грн. ((7519,99 грн. х 2) : 41 дн.).

На день подання заяви до суду за період з 18 липня 2017 року по 30 червня 2018 року (240 робочих днів) розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку становить 74875,20 грн. (240 дн. х 311,98 грн.).

Ухвалою суду від 07.11.2018 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін.

Відповідач відзив у строк, встановлений ст.178 ЦПК України, не подав.

Відповідно до ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року за клопотанням позивача у відповідача витребувані відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за два останні місяці роботи, що передували його звільненню, з вказівкою на розмір нарахованої заробітної плати за цей період та кількістю виходів.

На виконання ухвали відповідачем надані письмові пояснення, в яких зазначено про таке:

Відділ кадрів, бухгалтерія та місце роботи позивача знаходилося на території проведення антитерористичної операції та на непідконтрольній українській владі території, і відповідно до цього, відповідач не має ніяких відомостей щодо фактичного виконання позивачем своїх трудових обовязків.

Також відповідачем не надано маршрут машиніста документ, що підтверджує виконання своїх трудових обовязків.

Відповідач не може виконати вимоги ст.116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації в день звільнення та провести остаточний розрахунок з ним, оскільки це не виявилося можливим по незалежним від позивача причинам.

Що стосується стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то ця відповідальність настає за умови наявності вини власника або уповноваженого ним органу, яка фактично відсутня.

Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014 р. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 р. до її закінчення.

Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 р. прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/б/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Втрата доступу та контролю ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей іншого майна регіональної філії «Донецька залізниця», у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особистих справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками у звязку з їх знаходженням на непідконтрольній українській владі (керівництва позивача) території є підставою для невизнання позовних вимог позивача.

Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків.

Судом встановлено, що з 21.07.1991 р. ОСОБА_1 на роботу у Локомотивне депо Дебальцево-пасс. Донецької ордена Леніна залізниці;

з 28.07.2006 р. «Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське» Донецької залізниці перейменовано у «Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське» Державного підприємства «Донецька залізниця»;

з 14.07.2016 р. «Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське» Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

17.07.2017 р. звільнений у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

Наведене підтверджено відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.6-9).

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та непроведення повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого:

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні ОСОБА_1 йому належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до довідки без номеру та дати (а.с.5) за період з березня 2017 року по липень 2017 року після утримання обовязкових податків та зборів становить 28438,92 грн.

Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата.

Проте, свого обовязку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростований.

Тож конституційне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю має бути захищено, позов в цій частині вимог має бути задоволений.

Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обовязковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція викладена в постановах ВСУ 6-2159цс15; 6-364цс16; 6-365цс16).

Висновком Торгово-промислової палати від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливило виконання ПАТ «Українська залізниця» обовязків, передбачених, зокрема ст.ст.115,116 КЗпП України, і є підставою для звільнення від відповідальності зобовязаної сторони (а.с.25-33).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум при звільнені у звязку із обставинами непереборної сили, що обєктивно унеможливлювали виконання зобовязань, передбачених умовами договору обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Так як підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на території, тимчасово непідконтрольній владі, то затримка виплати належних позивачеві сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір Державного бюджету України в розмірі 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст.259, 263-265,141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВВ № 129777, РНОКПП - НОМЕР_1)

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (розташоване за адресою: 03680, місто Київ, вулиця Тверська, 5, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815)

«про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку» - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року після утримання обовязкових податків та зборів у розмірі 28438 (двадцять вісім тисяч чотириста тридцять вісім) грн. 92 коп.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106, (стягувач Державна судова адміністрація України), отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя