Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 521/12593/15-ц

провадження № 61-19339св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року у складі судді Маркарової С. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії судів: Плавич Н.Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеса від 10 червня 2002 року № 132, їм на праві спільної часткової власності належить 579/1000 частин квартири АДРЕСА_1. За даними технічного паспорта квартира позивачів складається з двох жилих кімнат: 18,9 кв. м та 19,6 кв. м, приміщень окремого та загального користування (туалет, коридори, вбудована шафа).

Співвласником 421/1000 частини цієї ж квартири є ОСОБА_7 У користуванні відповідача знаходиться жила кімната площею 21,7 кв. м і приміщення загального користування.

Позивачі стверджують, що відповідач замурував двері в своїй кімнаті, яка раніше була прохідною, та через цю кімнату був вільний прохід до жилої кімнати площею 18,9 кв. м та коридору площею 8,0 кв. м, чим позбавив позивачів можливості вільно проходити до кухні, санвузлу, ванної кімнати та підсобних приміщень.

Враховуючи викладене, позивачі як співвласники спірного майна просили зобов'язати відповідача демонтувати закладений ним прохід (відновити двері) між його кімнатою площею 21,7 кв. м та коридором загального користування площею 8,0 кв. м, що сполучає житлові кімнати площею 18,9 кв. м та 21, 7 кв. м.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачами не доведений факт вчинення будь-яких дій відповідачем по порушенню прав позивачів. Крім того, між сторонами протягом багатьох років встановлений порядок користування спірними приміщеннями.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли необґрунтованого висновку, що позивачами не доведено порушення їх прав. Відповідно до технічного паспорта на квартиру житлова кімната площею 18, 9 кв. м є ізольованою від туалету, ванної та кухні, вона має самостійний вхід (пожежний), проте немає жодного доступу до каналізаційних та водних комунікацій. Відповідач на неодноразові прохання ОСОБА_4 звільнити замурований прохід в його кімнаті для вільного доступу до кімнат загального користування згоди не надає. Відповідачем не надано належних письмових доказів, які б підтверджували встановлений порядок користування спірним житлом попередніми власниками кімнати площею 21, 7 кв. м. На підставі статті 391 ЦК України позивачі мають право вимагати усунення відповідачем перешкод у безперешкодному користуванні коридором та туалетом шляхом вільного проходу через його кімнату.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_7 зазначав, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не підтверджені жодними доказами та є безпідставними.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеса від 10 червня 2002 року № 132 на праві спільної часткової власності належить 579/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а. с. 3-4).

За даними технічного паспорту квартира позивачів складається з двох жилих кімнат площею 18,9 кв. м та 19,6 кв. м, приміщень окремого і загального користування (а. с. 5-6).

На підставі договору дарування від 21 червня 2013 року ОСОБА_7 є власником 421/1000 частки зазначеної квартири, отриманої у дар від попередніх власників цієї частки: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, яка належала дарувальникам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеса 23 травня 1995 року (а. с. 8-13,81).

За даними технічного паспорта у користуванні відповідача знаходиться жила кімната площею 21,7 кв. м і приміщення загального користування (а. с. 41-42).

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до статей 356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Як встановлено судами та не заперечується сторонами, протягом тривалого часу вони користуються своїми кімнатами і приміщеннями загального користування з урахуванням порядку, який склався ще з 70-х років.

За вказаним порядком користування квартирою прохід через кімнату 21,7 кв. м, власником якої на теперішній час є ОСОБА_7, позивачами не здійснювався.

Додані сторонами технічні паспорти містять суперечливі відомості з приводу наявності спірного проходу.

Відповідно до листа Малиновської районної державної адміністрації від 26 червня 2015 року № С-682.С-682-2 перестінок між кімнатами був встановлений колишніми власниками 421/1000 частини квартири № 9 ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14, що підтверджується технічним паспортом від 13 травня 2010 року (а. с. 16).

Крім того, відповідно до поверхового плану будинку за адресою: АДРЕСА_1, який складений ще в 1973 році, прохід між спірними приміщеннями відсутній (а. с. 121).

Таким чином, доводи касаційної скарги, що перегородку між кімнатами встановлено відповідачем, є помилковими.

Як убачається зі змісту позовної заяви, питання про встановлення порядку користування приміщеннями загального користування позивачами не порушувалося.

Також судами обґрунтовано враховано ту обставину, що в разі облаштування проходу (який не був перегороджений відповідачем) через кімнату площею 21,7 кв. м право користування спірними приміщеннями позивачами буде здійснюватися шляхом постійного проходу через житлову кімнату, в якій проживає відповідач із своєю сім'єю, що порушує право останнього на особисте і сімейне життя, та користування своєю власністю на власний розсуд.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик