Постанова

Іменем України

16 травня2018 року

м. Київ

справа № 127/12541/17

провадження № 61-914св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього - ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради,

представник третьої особи - Марценюк Людмила Євгеніївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року у складі судді Романюк Л. Ф. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Сала Т. Б., Марчук В. С.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього - ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2015 року є власником квартири, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1. 31 серпня 2012 року її син -

ОСОБА_4, зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них народився син - ОСОБА_6 22 січня 2016 року за проханням її сина у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З 1 вересня 2016 року ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі без реєстрації, при цьому він є власником іншої квартири. Зазначала, що проживання відповідачів у вище вказаній квартирі перешкоджає їй здійснювати право власності та розпорядження власним нерухомим майном.

Ураховуючи викладене, просила суд виселити відповідачів з квартири та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідачі, вселилися в квартиру як члени сім'ї ОСОБА_2, проживають разом з нею, а при їх вселенні угоди про порядок користування цим приміщенням не укладали, іншого житла у

м. Вінниці відповідачі не мають. При цьому послався на те, що доказів порушення відповідачами правил співжиття, які могли б бути підставою для виселення у порядку передбаченому статтею 157 ЖК України позивачем не надано.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки син позивача та його дружина з дитиною були вселені позивачем як члени її сім'ї та набули рівне з нею право користування квартирою, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2, заявленому із зазначених підстав.

У касаційнійскарзі ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими з підстав неправильного застосування норм матеріального права. Відповідачі у справі не є членами сім'ї позивача, оскільки вони не ведуть із нею спільного господарства та вселились в квартиру для тимчасового проживання. Суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин статтю 13 ЦК України, зокрема суди не врахували того, що відповідачі зловживають своїми правами. Вказувала на те, що висновки судів про недоведеність позовних вимог є безпідставними та зроблені без застосування положень статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу

від 11 грудня 2015 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

22 січня 2016 року на прохання сина позивача та за її згоди, у вказаній квартирі зареєстровані його дружина ОСОБА_5, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 проживає у вказаній квартирі без реєстрації з 01 вересня

2016 року, згідно довідки ПП «Бокуд» від 22 травня 2017 року.

Відповідно до висновку від 19 жовтня 2017 року орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтями 383, 405 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачі вселились у квартиру позивача як члени її сім'ї, проживають разом з нею у її квартирі, при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування спірним приміщенням, а тому вони набули право користування квартирою, яка є їх єдиним житловим приміщенням. При цьому взяли до уваги висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради

від 19 жовтня 2017 року про недоцільність усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі спірної квартири.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідачі вселені у спірну квартиру не як члени сім'ї позивача, проживали з нею не однією сім'єю, не вели спільного господарства не підтверджені належними і допустимими доказами.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин статтю 41 Конституції України, та статтю 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки син ОСОБА_2 - ОСОБА_4, та його дружина з дитиною були вселені позивачем у квартиру як члени її сім'ї, набули рівне з нею право користування, позбавлення якого їх можливе лише з підстав, передбачених статтями 116, 157 ЖК Української РСР.

Крім того, позивачка не зазначила, що змінилося з січня 2016 року до дня пред'явлення позову, коли вона вселила відповідачів, а непропорційне втручання у право користування, надане за власною згодою, є недопустимим.

Інші доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк