Провадження № 2/476/112/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2018 року Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шейх ОСОБА_3 Ахмеду про стягнення боргу за розпискою

В С Т А Н О В И В :

19.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою.

Свої вимоги мотивує тим, що 05.08.2011 року надав у борг відповідачу 10000 доларів США з умовою повернення за його вимогою, що підтверджується складеною відповідачем розпискою. 03.08.2016 року він надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення боргу, проте, до теперішнього часу, відповідач свої боргові зобов'язання не виконав.

Посилаючись на порушення відповідачем ст. ст. 1046, 1047, 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь 10000 доларів США боргу, що становить 278736,35 грн., інфляційні витрати у розмірі 58467,97 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 10424 грн. та судові витрати по справі.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду направив відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, та пояснив, що грошові кошти у позивача в борг не брав.

Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.

З матеріалів справи слідує, що відповідач є громадянином ОСОБА_5, на території України перебуває на законних підставах, що підтверджується тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії МК №010314 від 26.11.2004 року, виданої ВГІРФО ММУ УМВС України в Миколаївській області згідно Закону України "Про імміграцію" (а. с. 114) та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 56).

Так, відповідно до ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний звязок із приватноправовими відносинами.

Згідно ст.ст. 32, 43, 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний звязок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно повязаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 05.08.2011 року відповідач отримав від позивача в борг 10000 доларів США для розвитку господарської діяльності з автосервісу та зобов'язався повернути суму боргу за вимогою позивача, що підтверджується виданою ним письмовою розпискою (а. с. 6).

Оскільки, вказаний правочин вчинено між громадянином України та громадянином ОСОБА_5 на території України, відповідач, як сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання на території України, суд вважає, що підлягає застосуванню національне право, так як, воно має найбільш тісний звязок із правочином.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження від 21.10.2017 року слідує, що 03.08.2016 року позивач направив на адресу відповідача заяву, в якій вимагав повернути взяту у нього суму боргу.

06.08.2016 року відповідач особисто отримав вказану вимогу.

Проте, в ході розгляду справи встановлено, що до теперішнього часу відповідач жодних дій, які б свідчили про виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення позивачу суми боргу, так і не виконав.

Згідно положень ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

Зазначене у повній мірі стосується зобов'язань, пов'язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Надана до суду розписка від 05.08.2011 року містить усі необхідні реквізити, а саме: сторони позикового зобов'язання, їхні анкетні дані, грошову суму, яка передавалася та отримувалася, дату передання коштів, умови повернення та особистий підпис позичальника, а тому суд вважає, що вказаний документ за своєю суттю є розпискою, який містить всі необхідні умови отримання позичальником коштів та обов'язок їх повернення у встановлений строк.

До того ж, відповідачем у письмовому відзиві на позов не заперечується факт видання позивачу вказаної розписки, натомість, ним заперечується факт передання йому коштів. Проте, суд вважає, що відповідачем не надано до суду належних доказів того, що він не отримував вказані кошти, а тому приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, мають ознаки договору позики. При цьому, факт укладення договору, його умови, факт отримання грошових коштів, а також факт невиконання боржником зобов'язань щодо повернення позики підтверджені борговими зобов'язаннями відповідача та знаходженням боргового документу у позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення позивачу суми позики у розмірі 10000 доларів США, а тому вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що і було зроблено сторонами. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року (справа № 6-79-цс), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суд вважає, що гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 10000 доларів США за курсом НБУ на день звернення до суду становить 278736,35 грн. (а. с. 158-159).

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунків позивача інфляційні витрати за вказаним борговим зобов'язанням становлять 58467,97 грн. (а. с. 158-159). Проте, згідно розрахунків суду розмір інфляційних витрат, які визначаються шляхом множення боргу і щомісячних індексів інфляції за період прострочення боргу, відповідно до ст. 625 ЦК України складає:

-за вересень 2016 року при індексу інфляції 101,8% - 5017,30 грн.;

((278х101,8%)/100)-278736

-за жовтень 2016 року при індексу інфляції 102,8% - 7804,60 грн.;

-за листопад 2016 року при індексу інфляції 101,8% - 5017,30 грн.;

-за грудень 2016 року при індексу інфляції 100,9% - 2508,60 грн.;

-за січень 2017 року при індексу інфляції 101,1% - 3066,10 грн.;

-за лютий 2017 року при індексу інфляції 101,0% - 2787,40 грн.;

-за березень 2017 року при індексу інфляції 101,8% - 5017,30 грн.;

-за квітень 2017 року при індексу інфляції 100,9% - 2508,60 грн.;

-за травень 2017 року при індексу інфляції 101,3% - 3623,60 грн.;

-за червень 2017 року при індексу інфляції 101,6% - 4459,8 грн.;

-за липень 2017 року при індексу інфляції 100,2% - 557,50 грн.;

-за вересень 2017 року при індексу інфляції 102,0% - 5574,70 грн.;

-за жовтень 2017 року при індексу інфляції 101,2% - 3344,80 грн.;

-за листопад 2017 року при індексу інфляції 100,9% - 2508,60 грн.;

-за грудень 2017 року при індексу інфляції 101,0% - 2787,40 грн.

всього - 56583,60 грн.

Крім того, підлягають стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості, розмір яких становить 10424 грн.

Оскільки, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3457,45 грн. в рахунок сплаченого судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Шейх ОСОБА_3 Ахмеду про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з Шейх ОСОБА_3 Ахмеду, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) доларів США, що еквівалентно 278736 (двохсот сімдесяти восьми тисячам сімсот тридцяти шести) грн. 35 коп., інфляційні витрати у розмірі 56583 (п'ятдесят шість тисяч п'ятсот вісімдесят три) грн. 60 коп. та 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 10424 (десяти тисяч чотирьохсот двадцяти чотирьох) грн.

Стягнути з Шейх ОСОБА_3 Ахмеду на користь ОСОБА_1 3457 (три тисячі чотириста п'ятдесят сім) грн. 45 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 23.08.2018 року.

Суддя Н.В. Чернякова