Справа № 461/4824/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/6978/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Жукровської Х.І.,

за участю: представника апелянта Державної казначейської служби України - Смолинець М.М.,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Головного управління національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и л а:

в липні 2017 року ОСОБА_5 звернулась в суд із позовом в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000635 від 27.06.2016 року, за фактом ДТП на автомобільній дорозі «Львів-Івано-Франківськ», внаслідок якого, від отриманих тілесних ушкоджень померла її мати ОСОБА_6 Під час досудового розслідування, ОСОБА_5 було визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні, однак як вказує остання, досудове розслідування триває дуже довгий проміжок часу, є неефективним та безрезультатним, що в свою чергу порушує її права, оскільки стороною обвинувачення не зібрано жодних доказів, які б дали можливість встановити істину у справі та забезпечити її належний захист як потерпілої сторони. Таку бездіяльність органу досудового розслідування вважає незаконною, такою, що завдає їй моральної шкоди, яка виражається у сильних душевних стражданнях, оскільки держава в особі органу досудового розслідування, на думку позивача, не може захистити її порушене право, яке підлягає захисту.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_5 компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 ( десять тисяч) гривень.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 листопада 2017 року виправлено описку у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 25.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

У вступній та резолютивній частинах рішення виправлено найменування відповідача, вказавши замість «Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області» найменування «Державної казначейської служби України».

Рішення суду оскаржили відповідачі Державна казначейська служба України та Головне управління Національної поліції у Львівській області.

В апеляційній скарзі апелянт - Державна казначейська служба України зазначає, що оскаржуване рішення є незаконними та необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що при дослідженні доказів по справі суд першої інстанції обмежився лише дослідженням довідки від 03.10.2017р. №1400016/04/2017 по кримінальному провадженні №0000635 та скаргою Позивача про недотримання розумних строків у кримінальному провадженні від 07.10.2016р., матеріали ж самого кримінального провадження, в яких містяться відомості про усі вчинені органом досудового розслідування слідчі дії, витребувані не були. Також зазначає, що висновки суду про неефективність, без результативність, неповноту, затягування та неправомірну бездіяльність органу досудового розслідування є передчасними та такими, що не відповідають обставинам справи. Крім того, висновки суду про наявність причинного зв'язку між моральною шкодою та бездіяльністю правоохоронних органів ґрунтуються виключно на суб'єктивній думці Позивача, та не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Також вказує на те, що обов'язковою умови при стягнення коштів з державного бюджету необхідно встановити та належним чином підтвердити суму моральної шкоди, яка підлягає до стягнення, а також надати суду обґрунтований розрахунок такої суми. Як вбачається із змісту позовної заяви, Позивачем не було надано суду розрахунку заподіяння моральної шкоди, а судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено відповідних мотивів визначення розміру моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.1999 № 1450 «Про виділення коштів на відшкодування за судовими рішеннями збитків, заподіяних громадянам» встановлено, що видатки на відшкодування збитків, заподіяних громадянам незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, передбачаються, починаючи з 2000 року, за рахунок коштів на утримання судів, Генеральної прокуратури, Служби безпеки, Міністерства внутрішніх справ, інших центральних органів виконавчої влади, незаконними діями яких були заподіяні збитки громадянам або працівниками яких є постраждали, окрім того слід зазначити що Головне управління Казначейства не було стороною по даній справі, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт - Головне управління Національної поліції у Львівській області зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним та таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що обґрунтовуючи заподіяння відповідачем ГУНП моральної шкоди позивачу, суд першої інстанції не досліджував матеріалів кримінального провадження №0000635 від 27.06.2016 року, відносини між потерпілим і службовими особами органу досудового розслідування, ким з останніх, в якому ступені, і якими саме діями могло бути заподіяно саме позивачу якійсь страждання, а також в чому ці страждання полягають. Окрім того, задовольняючи моральну шкоду судом проігноровано той факт, що така, відповідно до ст. 23 ЦК України, підлягає до відшкодування лише особі, права якої такими діями порушено. Також зазначає, що задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд без обґрунтування визначених ст. 23, ч.1 ст.1167 ЦК України підстав та проведення відповідного розрахунку стягнув з Держаного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України, що не було стороною у справі, так звану компенсацію в розмірі 10 000 грн. Такі висновки суду є поверхневими і не доводять необхідних умов для застосування цивільно - правової відповідальності за можливе допущене порушення відповідачами. Також, вирішення даної цивільної справи судом проведено всупереч встановленої процедури розгляду такої категорії спорів і без застосування у судовому рішенні підстав визначених ст. 1176 ЦК України та порядку визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Зазначає, що в ході судового розгляду позивачем не надано жодного належного доказу, який б підтверджував причинно-наслідковий зв'язок між неналежним здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000635 від 27.06.2016 року, допущеною бездіяльністю слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні та погіршенням стану здоров'я ОСОБА_5, зокрема, висновків спеціалістів, експертиз, тощо, натомість судом обґрунтовано рішення на припущеннях заподіяння шкоди позивачу в частині суми відшкодування, як компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Враховуючи наведене, моральна шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади, а за рахунок державного бюджету через органи ДКС України. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому моральною шкодою та неправомірними на думку позивача діями відповідача, не доведено розміру моральної шкоди, а також не доведено вини відповідача у її заподіянні - позовні вимоги задоволенню не підлягали в зв'язку з безпідставністю таких позовних вимог до ГУНП у Львівській області, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання позивач ОСОБА_5 та представник Головного управління національної поліції у Львівській області, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи не з'явилися,заяв про відкладення розгляду справи від сторін не поступило, поважності причин неявки в судове засідання ними не надано, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта Державної казначейської служби України - Смолинець М.М. на підтримання доводів апеляційних скарг, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неповноти, неефективності та неправомірної бездіяльність досудового розслідування, позивачу завдано моральні страждання, як потерпілій стороні у кримінальній справі.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із витягу з кримінального провадження №0000635, внесеного до ЄРДР 27.06.2016 року, 27.06.2016 року на автомобільній дорозі «Львів-Івано-Франківськ» неподалік смт. Нові Стрілища Жидачівського району відбулося зіткнення транспортних засобів (ДТП), внаслідок якого, пасажир одного з автомобілів ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень померла у приміщенні Бібрської районної лікарні (а.с.5).

Згідно довідки Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, вбачається, що ОСОБА_6 дійсно була матір'ю позивача - ОСОБА_5 (а.с.9). Потерпілою у даному кримінальному провадженні визнано доньку померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_5, що стверджується пам'яткою про процесуальні права та обов'язки потерпілого від 30.03.2016 року (а.с.6-7).

Як видно з матеріалів справи, позивач зверталась до Стрийської місцевої прокуратури(а.с.10-11 та Галицького районного суду м.Львова(а.с.26), з приводу недотримання органом досудового розслідування розумних строків проведення досудового розслідування та бездіяльності ГУ НП у Львівській області під час здійснення слідства.

З довідки від 03.10.2017 року №1400016/04/2017 по кримінальному провадженні №0000635 вбачається, які слідчі дії проводились органом досудового розслідування у кримінальному провадженні(а.с.38).

З матеріалів справи вбачається, що на вищевказане звернення, Стрийською місцевою прокуратурою Львівської області було надано відповідь (а.с.12).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює опреативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав бездіяльність службових осіб органів міліції (поліції) в частині неналежного виконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.

Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачам.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом із тим на підтвердження своїх вимог позивачем зазначено лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про незаконність дій(бездіяльність) органів досудового розслідування, незаконність яких у встановленому законом порядку встановлена не була.

Відтак, суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування, не звернув уваги на те, що такі неправомірні дії не були встановлені судовими рішеннями, а відтак передчасно дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління національної поліції у Львівській області - задовольнити.

рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року - скасувати та постановити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета