Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 263/12028/16-ц

провадження № 61-11299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,

Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Донецький національний університет імені Василя Стуса,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 листопада 2017 року у складі судді Папаценко П. І. та постанову апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2018 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Донецького національного університету імені Василя Стуса про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 працювала у відповідача з вересня 1980 року. З 01 вересня 1982 року ОСОБА_4 працювала завідуючою навчальної лабораторії. В квітні 2016 року ОСОБА_4 з розмови зі своїм колишнім співробітником дізналася, що відповідач з жовтня 2014 року перереєструвався до міста Вінниця, де по теперішній час здійснює свою діяльність.

З вересня 2014 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату ОСОБА_4, при цьому ніхто її не повідомляв про звільнення і не направляв на її адресу відповідних наказів, не відсторонювалася вона і від роботи. Через проведення бойових дій в місті Донецьку ОСОБА_4 була вимушена переїхати до міста Маріуполя Донецької області та стала на облік, як внутрішньо переміщена особа, всі її звернення до відповідача щодо поновлення на роботі були проігноровані.

На виконання наказу Міністерства науки і освіти України від 30 вересня

2014 року № 1084, на початку жовтня 2014 року ОСОБА_4 зареєструвалася на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, на якому написала заяву про своє бажання працювати в подальшому в університеті та не заперечує проти переїзду до міста Вінниця.

Будь-якого повідомлення від відповідача не отримувала. Наказ № 1084 не є пропозицією відповідача переїхати працювати до іншої місцевості, а встановлює порядок реєстрації на сайті та покладає на керівництво відповідача обов'язок організувати перевід співробітників, чого відповідач відносно неї не виконав.

Наявність запису в трудовій книжці ОСОБА_4 від 23 грудня 2014 року не є свідченням, що вона працює в університеті міста Донецьк по теперішній час, та не створює будь-яких правових наслідків. Відповідач порушив процедуру звільнення ОСОБА_4, а тому звільнення є незаконним.

Заробітна плата за липень і січень 2014 року була виплачена 27 листопада 2014 року та 26 травня 2015 року.

ОСОБА_4 з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати наказ від 06 жовтня 2014 року №244-16/К незаконним та скасувати; поновити її на посаді завідуючої навчальної лабораторії Донецького національного університету імені Василя Стуса з 06 жовтня 2014 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 жовтня

2014 року по день прийняття судом рішення у справі, заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 147,05 грн та компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу ще до звільнення було відомо про наказ Міністерства науки і освіти України від 30 вересня

2014 року № 1084 та необхідність реєстрації на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач в своєму позові стверджує, що вона виконала пункт 3 наказу Міністерства науки і освіти України від 30 вересня 2014 року № 1084 та зареєструвалася на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, де написала, що не заперечує про переїзд до міста Вінниці, але доказів такого звернення позивачем суду не надано і до міста Вінниця позивач не переїхала.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди мотивовано недоведеністю позивачем позовних вимог в цій частині належними доказами, а надані докази є недопустимими і такими, що не можуть бути взяті до уваги, оскільки одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

02 лютого 2018 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового звʼязку подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2018 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано доказів відмови позивача від переведення на роботу в іншу місцевість.

Судом першої інстанції взято до уваги неналежні докази та покладено їх в основу оскаржуваних судових рішень.

24 квітня 2018 року Донецьким національним університетом імені Василя Стуса через засоби поштового звʼязку подано до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2018 року залишити без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За умовами пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при вiдмовi працівника вiд продовження роботи зi зміненими iстотними умовами працi може бути визнане обґрунтованим, якщо змiна iстотних умов працi при провадженні роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою викликана змiнами в органiзацiї виробництва i працi (рацiоналiзацiєю робочих мiсць, введенням нових форм організації працi, у тому числі перехiд на бригадну форму організації працi, i, навпаки, впровадженням передових методiв, технологiй тощо).

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Судами встановлено, що ОСОБА_4 було відомо про наказ Міністерства науки і освіти України від 30 вересня 2014 року № 1084 та необхідність реєстрації на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 для повідомлення університету про намір продовжувати працювати (навчатися), чого ОСОБА_4 не зробила. Відповідних доказів на підтвердження своїх доводів щодо повідомлення відповідача на вказаному сайті матеріали справи не містять.

Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки такі вимоги не доведені позивачем належними доказами.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

Н. О.Антоненко

В. М.Коротун