КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/2896/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Волчко А.Я.
369/3862/16 Доповідач Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Києво-Святошинському районі Київській області про встановлення факту родинних відносин, визнання незаконними та скасування рішень, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на спадщину за законом недійсними, визнання недійсним договору, скасування державних актів та державної реєстрації земельних ділянок та визнання права власності на частину житлового будинку у порядку спадкування за заповітом, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2017 року позивач пред'явила позов до відповідачів та з урахуванням заяви з уточнюючими позовними вимогами просила:

- встановити факт, що ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., була матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_6, 22 травня 1999 року виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та зареєстроване у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 02 червня 1999 року, реєстровим записом № 686 у реєстровій книзі № 3;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 червня 2001 року на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-740;

- визнати недійсним договір про порядок користування жилим будинком між учасниками спільної часткової власності, укладений 09 червня 2001 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори реєстровий № 1-791;

- визнати незаконним та скасувати рішення 17 сесії 4 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 19 січня 2005 року № 21/3, яким було затверджено схему розподілу присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати рішення 18 сесії 4 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 01 квітня 2005 року № 18, яким було надано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірну земельну ділянку площею 0,1793 га;

- скасувати державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку від 29 вересня 2005 року НОМЕР_1, на земельну ділянку площею 0,0997 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- скасувати державний акт на право власності ОСОБА_1, ОСОБА_3 (по ? частині кожному) на земельну ділянку площею 0,1793 га, від 14 вересня 2006 року НОМЕР_2, що знаходиться за вищевказаною адресою;

- скасувати державну реєстрацію на ім'я ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0997 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - присадибна, форма власності - приватна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- скасувати державну реєстрацію на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1793 га, що знаходиться за вищевказаною адресою;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2..

Позивач, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_5. За життя її мати склала заповіт, посвідчений 18.10.1974 року секретарем Софіївсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим номером № 39, відповідно до якого вона все своє майно і все, на що вона матиме право, заповіла їй. Оскільки у її свідоцтві про народження помилково ім'я матері було написано спрощено «ОСОБА_5», хоча в дійсності вона була ОСОБА_5, для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом їй необхідно встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.. На час смерті ОСОБА_5 відповідно до записів у погосподарській книзі села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області їй на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, за вказаною адресою станом на день смерті матері за нею було закріплено земельну ділянку площею 0,15 га. Після смерті матері , позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим будинком та земельною ділянкою, на якій він розміщений, оскільки проживала за вищевказаною адресою, що підтверджується записами у будинковій книзі та відміткою у її паспорті. Інші 2/3 частини спірного житлового будинку відповідно до записів у погосподарській книзі села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області належали її брату ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. 01 квітня 2014 року вона звернулась до державного нотаріуса Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок на ім'я матері.

22 травня 1999 року виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Київської області на підставі рішення того ж органу влади від 14 січня 1997 року за № 2 ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в якому 1/3 частина належала ОСОБА_5, яку вона успадкувала. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6. Спадщину прийняли його діти: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4. 01 червня 2001 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори було видано на їх ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий № 1-740, на підставі якого відповідачі успадкували у рівних частках житловий будинок із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 оформили на себе всю земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, розділили її на 2 частини та зареєстрували право на неї в тому числі і на земельну ділянку площею 0,15 га, яка була передана позивачу у постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 червня 2001 року № 153/1.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 зазначає, що позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на успадковане спірне нерухоме майно, яке складалось з 1/3 частини спірного будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року позов задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., була матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_6, 22 травня 1999 року виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та зареєстроване у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 02 червня 1999 року, реєстровим записом № 686 у реєстровій книзі № 3;

- визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 червня 2001 року на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 державним нотаріусом Першої київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-740;

- визнано недійсним договір про порядок користування жилим будинком між учасниками спільної часткової власності, укладений 09 червня 2001 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори реєстровий № 1-791;

- визнано незаконним та скасовано рішення 17 сесії 4 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 19 січня 2005 року № 21/3, яким було затверджено схему розподілу присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- визнано незаконним та скасовано рішення 18 сесії 4 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 01 квітня 2005 року № 18, яким було надано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірну земельну ділянку площею 0,1793 га;

- скасовано державний акт на право власності ОСОБА_4на земельну ділянку від 29 вересня 2005 року НОМЕР_1, на земельну ділянку площею 0,0997 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- скасовано державний акт на право власності ОСОБА_1, ОСОБА_3 (по ? частині кожному) на земельну ділянку площею 0,1793 га, від 14 вересня 2006 року НОМЕР_2, що знаходиться за вищевказаною адресою;

- скасовано державну реєстрацію на ім'я ОСОБА_4земельної ділянки площею 0,0997 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - присадибна, форма власності - приватна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- скасовано державну реєстрацію на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1793 га, що знаходиться за вищевказаною адресою;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2..

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з указаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати і закрити провадження по справі. Посилався при цьому на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що позивачем не доведено існування у неї права власності на майно, яке вона вважає предметом спору. Той факт, що позивач через 33 роки та 4 місяці (01.04.2014 р.) звернулася до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, успадковане нею після смерті матері, та в результаті отримала постанову про відмову від нотаріуса, не є підставою для захисту неіснуючого права власності. Просив також відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Дана справа слухалася судами неодноразово.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що: мати позивача, ОСОБА_7, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, єдиною спадкоємицею після смерті якої за заповітом є ОСОБА_2, її донька, яка вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (21.01.1981 року) і таким чином прийняла спадщину, яка складалась з 1/3 частини житлового будинку 1958 року побудови, розташованого на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1

У 2014 році від Першої Київської обласної державної нотаріальної контори позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не було надано правовстановлюючих документів на спадкову частину житлового будинку та доказів реєстрації права власності на цю частину на ім'я її покійної матері, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх інтересів як спадкоємця.

Із записів погосподарської книги села Софіївська Борщагівка за 1980 (рік смерті матері позивача), убачається, що за матір'ю значилися старий будинок 1930 року побудови та 1/3 частина нового житлового будинку 1958 року побудови.

Відповідно до записів у погосподарських книгах села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області за 1971-1976 роки та за 1980 рік на час смерті ОСОБА_5 на праві власності їй належала 1/3 частина житлового будинку 1958 року побудови з надвірними будівлями і спорудами, житловий будинок 1930 року побудови та на праві постійного користування земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_2.

У різних погосподарських книгах вказано різний номер, проте й у розділах цих погосподарських книг, які стосувалися житлового будинку, належного ОСОБА_6, значились теж різні номери цього будинку і вказувалось на 2/3 частин житлового будинку саме 1958 року побудови.

З наявних у матеріалах справи довідок виконкому Софіївсько-Борщагівської сільради за №№ 317, 318 від 20.02.1996 року, прослідковується, що належні померлій ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_6 частини житлового будинку є частинами одного об'єкту нерухомого майна, але з різними присвоєними виконкомом сільради номерами. Це ж убачається і з погосподарської книги села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області за 1971-1973 роки, де ці частини визначені як квартири з номерами 1 (частина ОСОБА_6) та 2 (ОСОБА_5). За даними адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України у Київській області відповідач ОСОБА_1 ще й досі значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3.

Позивач відповідно до відмітки у її паспорті з 1972 року зареєстрована саме за адресою: АДРЕСА_1

За інформацією з інвентаризаційної справи та технічними паспортами від 24.08.1993 та 15.05.2001 років на спірний житловий будинок, інвентаризація цього об'єкту БТІ вперше була проведена 1993 року на замовлення батька відповідачів ОСОБА_6.

Відповідно до вказаних матеріалів, будинковолодіння за спірною адресою має наступні дані: спірний будинок за літ. «А» площею 81,7кв.м 1960 року побудови, а житлова прибудова до нього за літ. «А1» площею 40,7 кв.м 1970 року, веранда за літ. «а» площею 25,5 кв.м 1960 року побудови, веранда за літ. «а1» площею 13,5 кв.м 1970 року побудови, ганок площею 3,1 кв.м, сарай за літ. «Б» 1985 року побудови, сарай за літ. «В» 1875 року побудови, погріб за літ. «Г» 1975 року побудови, вбиральня під літ. «З» 1975 року побудови, №№1-3 огорожа та колодязь за № 4; сараї за літ. «Д» та «Е», а також вбиральня під літ. «Ж» 1940 року побудови були знесені до 15.05.2001. Відмітки про самочинне будівництво відсутні.

Тобто, після смерті ОСОБА_5, біля спірного будинку було побудовано лише сарай за літ. «Б», який у будь-якому разі відповідно до ст.ст. 186, 381 ЦК України є приналежною річчю до цього житлового будинку і з огляду на п. 8 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» складає з цим будинком одне ціле. Всі інші обєкти за спірною адресою вже були побудовані до смерті ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що знала померлу ОСОБА_5, яку в селі називали ОСОБА_5, матір позивача, яка на час смерті проживала у «врем'янці», чи був це будинок чи сарай їй не відомо, а поруч стояв будинок, який вона, зі слів самої померлої, будувала разом з покійним братом позивача, будинок на той час мав два виходи.

Згідно з випискою з наказу № 137 від 29.08.1960 року по радгоспу «Совки», ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на її земельній ділянці зі зносом старого, що вказує на існування на земельній ділянці померлої 2 житлових будинків, як це і записано у погосподарській книзі села за 1980 рік, а саме: існування житлових будинків 1930 року побудови та 1958 року побудови, і що дозвіл на будівництво нового будинку було надано саме матері позивача, а не батьку відповідачів .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши вказані докази у їх сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України в редакції 2004 року, прийшов до правильного висновку, що на момент смерті спадкодавця, матері позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2, остання мала у власності разом з її сином ОСОБА_6 один будинок, 1/3 частина якого належала їй, а інші 2/3 частини - її сину, але їх частинам було присвоєно різні номери.

Указаний висновок суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують.

Відповідачем ОСОБА_1 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 60 ЦПК України в редакції 2004 року, які б підтверджували відсутність права власності на 1/3 частину спірного будинку у покійної матері позивача на момент її смерті.

До того ж, судом першої інстанції було встановлено перехід права користування земельною ділянкою площею 0,15 га саме за спірною адресою від спадкодавця до позивача відповідно до наданих суду належним чином засвідчених копій рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 153/1 від 12.06.2001 року, яким було надано позивачу у постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, з посиланням на те, що ця земля належала до дня смерті матері ОСОБА_2, а також рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 170 від 10.07.2001 року, яким було передано позивачу у приватну власність цю ж земельну ділянку, які є чинними на даний час. Обставин щодо припинення права власності позивача на вказану земельну ділянку не встановлено.

Крім того, на підтвердження вищевказаного, позивачем було надано довідку виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17.05.2017 року про те, що будинковолодіння за сучасною адресою: АДРЕСА_1, включно до 1996 року мало декілька варіантів нумерацій, і у подальшому у зв'язку з інвентаризацією та упорядкуванням нумерації будинковолодінь по АДРЕСА_1.

А отже, розбіжності у нумерації спірного будинку, у записах в погосподарських книгах села щодо права власності на нього були усунуті шляхом логічного співставлення наданих судам доказів, що спонукало до висновку, що, дійсно, на момент смерті матері позивача вона була власником 1/3 частини спірного житлового будинку.

Колегія суддів уважає підставним посилання суду першої інстанції на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 про те, що відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Верховний Суд України у постанові від 14.05.2014 року у цивільній справі 6-42цс14 зазначив, що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, збереження або втрата набутого спадкодавцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину не пов'язана, а свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР), відповідно до вимог законодавства спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції відхиляє аргумент апеляційної скарги про необхідність закриття провадження у справі, оскільки заявлені вимоги стосуються померлого батька відповідачів і правонаступництво тут не допускається, оскільки зазначене суперечить вимогам законодавства.

Частиною 4 ст. 25 ЦК України передбачено, що зі смертю особи припиняється правоздатність цієї особи, тобто після смерті померлий не може бути учасником будь-яких правовідносин.

Разом з тим, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

А отже, законодавцем визначено у разі смерті фізичної особи виникнення відносин цивільного правонаступництва.

У зв'язку із цим за обставин спадкування правовідносини можуть виникати як між самими спадкоємцями, так і між спадкоємцями та особами, з якими у померлої особи за життя виникли правовідносини, що відповідно до законодавства не припиняються унаслідок смерті.

Тобто, оскільки судом першої інстанції було встановлено обставини, що набуття ОСОБА_6 за життя права власності на весь спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, порушує права позивача на її спадщину після смерті її матері, у неї є всі правові підстави для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

З огляду на існування цивільного правонаступництва внаслідок спадкування (ст. 1216 ЦК України), звернення ОСОБА_2 з позовом саме до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як до спадкоємців померлого ОСОБА_6, є правомірним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження згідно з п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції 2004 року з тих підстав, що позивач відмовилась від аналогічного позову і провадження у справі було закрито, а тому позивач не має права звертатись до суду з даним позовом.

Відповідно до вказаної норми процесуального права суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладення мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і тих самих підстав.

Позовні вимоги та підстави в даному позові, на які посилається позивач у їх обґрунтування, свідчать про відсутність сукупності підстав, за яких може бути закрито провадження у справі.

У даному випадку має місце спір з набагато ширшим предметом спору та іншими підставами, а саме: постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, унаслідок не надання правоустановчих документів на спадкове майно, стало підставою для пред'явлення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у судовому порядку, які пов'язані з вимогою встановлення факту родинних відноси, а також безпідставного позбавлення позивача оформити своє право на спадкове майно після смерті матері.

Колегія суддів вважає також, що не підлягає до задоволення заява відповідачів про застосування позовної давності в порядку ст. 257 ЦК України, оскільки з даним позовом позивач звернулася зі спливом трьох років.

Указана заява відповідачів не узгоджується з їх запереченнями щодо недоведеності позивачем існування у неї права власності на майно, яке вона вважає предметом спору, і не зазначено, яким чином, хто його порушує та за яких обставин.

Проте суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у рішенні про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про що просили відповідачі пославшись на ст.ст.71,76 ЦК УРСР 1963 року, за правилами яких загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки і перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За правилами ст. 560 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 ст. 561 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про відсутність правових норм, які б передбачали припинення права спадкоємця на спадщину у зв'язку з неотримання ним свідоцтва про право на спадщину або встановлювали б граничні строки отримання такого свідоцтва.

Чинним законодавством установлений нотаріальний порядок оформлення прав на спадкове майно, а визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушення прав позивача на спадкове майно розпочалося з моменту отримання нею постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, коли вона мала намір отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, успадковане нею після смерті матері, тобто 01.04.2014 року, а тому у суду відсутні підстави вважати, що позивач пропустила строк позовної давності, визначений для звернення до суду, по цій вимозі.

Пред'явлення позовної вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин було можливе й доцільне лише у поєднанні з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, а тому по цій вимозі також не пропущено строк позовної давності, зважуючи також на те, що саме за цими позовними вимогами відповідачі не визнавали той факт, що померла є матір'ю ОСОБА_2.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірне свідоцтво про право власності на житловий будинок було видане ОСОБА_6 та зареєстровано в Києво-Святошинському БТІ 02.06.1999 році за реєстровим номером 686 та записано у реєстрову книгу № 3, безпідставно, оскільки у свідоцтві йдеться посилання на рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 2 від 14.01.1997 року, яке за своїм змістом мало узагальнений і не персоніфікований характер і не містить рішення про передачу у власність саме ОСОБА_6 житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів того, що про існування обставин неправомірності видачі спірного свідоцтва про право власності та оспорюваного договору про порядок користування жилим будинком між учасниками спільної часткової власності позивачу, було відомо більше ніж 3 роки до дати звернення її до суду.

Крім того, ст. 256 ЦК України 2003 року передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З огляду на ст. 257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України 2003 року перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України 2003 року визначено, що Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до матеріалів справи позивачу про існування оспорюваних нею рішень сільської ради та державних актів стало відомо під час розгляду даної справи, а тому, а тому до вимоги про скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок на ім'я відповідачів, у зв'язку з її незаконністю, суд також не вправі застосовувати позовну давність.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&qusp;язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 379, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук