Номер провадження: 22-ц/785/2435/18
Номер справи місцевого суду: 500/3947/13-ц
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря- Лопотан В.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9

-про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

У червні 2013 року ОСОБА_5 ,ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з врахуванням уточнених позовних вимог звернулись до суду із позовними вимогами в котрих просили суд:

-зобов»язати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 усунути перешкоди у їх користуванні земельною ділянкою площею 387,2 кв.м.,0що розташована по АДРЕСА_1 шляхом знесення прибудови-стін за власний рахунок;

- зобов'язати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не чинити позивачам в здійсненні права власності на земельну ділянку

- встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1( а.с.38-40)

Вимоги обґрунтовували тим, що на підставі свідоцтва про право власності № 3396 від 25.08.1993 року позивачі являються співвласниками 11/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1,який розташований на земельній ділянці 387,2 кв.м. відповідно до рішення Ізмаїльської міської ради № 1170 від 10.07.1954 року.

Співвласником 9/20 частин являється ОСОБА_9 котра користується цим будинком з ОСОБА_8

Позивачі зазначають що без їх згоди відповідачі знесли фіртку загального користування та перенесли її у двір побудувавши прибудову до своєї частки будинку порушивши законні права та інтереси власності зменшивши прохід з вулиці до двору.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог про знесення прибудови та внутрішнього дворового паркану-відмовлено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою за висновком експерта №

27/16-2014 від 16 вересня 2014 року .У користування ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7які є співвласниками 11/20 часток житлового будинку з господарсько- побутовими спорудами по АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 217,25 кв.м. У користанні ОСОБА_8 та ОСОБА_9які виділено земельну ділянку-177,75 кв. з виїздом на вул. Пушкіна зовнішні межі якої визначаються за наведеними в таблиці 1 координатами поворотних точок відносно пунктів геодезичної мережі в системі координат 1963 року та графічно зображеному у додатку № 2

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду з ухваленням нового про задлоаолення позовних вимог щодо знесення прибудови та внутрішнього дворового парканузобовязати нечинити перешкод в користування земельною ділянкою площею 3872 кв.м. та встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до заключення судової експертизи № 005/2014 від 14.04.2014 року відповідно до малюнку № 1.

Позивачі в судове засідання не з'явились про час та місце розгляду спави сповіщені належним чином.

В силу ст..372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

АРГУМЕНТИ СТОРІН(ДОВОДИ)

В апеляційній скарзі заявники стверджують,що між співвласниками не був встановлений порядок користування земельною ділянкою, прибудова відповідачами є самочинною та позбавляє їх права прибудови тамбура до їх квартири. Районний суд не навів обґрунтувань за якими відхилив висновок судової експертизи 14.04.2014 року № 005/2014 року.

В запереченні на апеляційну скаргу заявника просять відновити в задоволенні апеляційної скарги а рішення залишити без змін посилаючись на та встановлений порядок користування земельної ділянки котрий існував ще до 1993 року встановлений паркан та дотримувались правила добросусідства. Одночасно посилаються на те що прибудова здійсненна з метою встановлення мінімальних зручностей та не порушує встановлені сторонами межі не перешкоджає позивачам в користуванні виділеною їм земельною ділянкою та в обслуговуванні належною їм частиною будівлі та у праві власності.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ.

Відмовляючи у вимогах щодо знесення самочинної прибудови районний суд виходив з відсутності доказів порушення прав та обов'язків позивачів так як сторони визнали існуючу межу користування земельною ділянкою співвласників.

Відмовляючи в знесенні шиферного паркану районний суд виходив з відсутності доказів в порушені відповідачами прав.

Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою районний суд виходив з того що висновки експертизи з № 27/16-2014 від 16 вересня 2014 року максимально наближений до реального користування сторонами господарсько-побутових споруд та переобладнань.

Матеріалами справи встановлено що ОСОБА_5 ,ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ОСОБА_9 являються співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_5,ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності належить 11/20 частин домоволодіння відповідно до свідоцтва про право власності № 3396 від 25.08.1993 року, а відповідачці-9/20 частин відповідно договору дарування від 28 березня 2012року ( а.с.5,168).

Відповідно до архівної довідки № 3-У від 04.06.2013 року за рішенням виконкому Ізмаїльської ради від 02 серпня 1952 року № 917 за будинком АДРЕСА_1 зареєстровано 387,2 кв.м.( а.с.6).

За таких обставин ідеальна площа земельної ділянки при домоволодінні згідно вимог ст.120 ч.4 ЗК України припадає за позивачами 11/20 частин що становить 217,25 кв.м. а ОСОБА_9- з частки 9/20-177,75 кв. м.

Матеріалами справи підтверджено про погодження співвласниками демонтажу будівлі» «Б» що підтверджено висновками двох експертних досліджень як № 005/2014 від 14.04.2014року та № 27/16-2014 від 16.09.2014 року.

Ці обставини не спростовували сторони і в ході судового засідання.

Висновком експерта № 27/16-2014 року від 16.09.2014 року встановлено що між співвласниками існує порядок користування земельною ділянкою який визначається лінією міжквартирної стіни та лінією огорожі № 5; частина земельної ділянки з виїздом на вул. Пушкіна перебуває у спільному користування співвласників.( а.с. 64)

Відповідно до висновку експерта № 5000 від 28 грудня 2017 року збудована прибудова літ «а» розміром 6.30 на 4.28 м збудована до АДРЕСА_1 не відноситься до архітектурно складних об'єктів; встановлено технічну можливість приведення житлового будинку під літ « А» до попереднього стану шляхом знесення. Однак відповідь на питання чи завдасть шкоди житловому будинку під літ « А» та вказати технологічну послідовність виконання робіт з демонтажу спірної прибудови можливо лише після розроблення проектно-кошторисної документації з відповідними розрахунками,( а.с.11-16 т.2 )

ОЦІНКА

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт:

1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України:

а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці;

б) якщо така забудова порушує права інших осіб;

в) якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим;

г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

У справі, яка переглядається, суд встановлено, що відповідачі здійснили прибудову на земельній ділянці, яка належить Ізмаїльській міській раді.

Захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Виходячи з того що прибудова побудована на земельній ділянці комунальної власності,Ізмаїльська міська рада не залучена до участі в справі,позивачі на надали належних та допустимих доказів на підтвердження перешкод в користуванні їх власністю внаслідок самочинної прибудови відповідачами,сама прибудова займає земельну ділянку біла домоволодіння відповідачів,судова колегія погоджується з судженням районного суду про відсутність правових підстав для її знесення.

Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (в редакції, що діяла на момент придбання домоволодіння ЗК України 1990 року) при переході права власності на частину будинку земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила і стаття 30 ЗК України 1990 року.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, районний суд виходив з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою що підтверджено і позивачами в позовній заяві та відмови відповідачів від прав на будівлю від літ «Б». ( а.с. 2)

Еспертним дослідженням визначено порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, а тому районний суд ухвалив рішення про встановлення саме такого порядку з забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Виходячи з вищезазначеного у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України судова колегія залишає без задоволення апеляційну скаргу а рішення без змін так як визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Керуючись ст. 367,368,374,375,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,- ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення,а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М. Сегеда

Т.В.Цюра