Справа № 495/7574/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 травня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участю секретаря Рачицької І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Хачикян ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання права власності, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та витребування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Хачикян В.Б. звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовом до Міністерства оборони України та просить суд:

- визнати за Хачикяном В.Б. право власності на квартири № 31, № 43, № 49 у будинку № 20 В по вул.. Перемоги у м. Білгород-Дністровському Одеської області;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 24.12.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстровано в реєстрі за № 6972, в частині п.2.12, п.2.1.5, п.2.1.9;

- витребувати від Міністерства оборони України квартири № 31, № 43, № 49 у будинку № 20 В по вул.. Перемоги у м. Білгород-Дністровському Одеської області.

Свої позовні вимоги Хачикян В.Б. обґрунтовує наступним. У 1993 році позивач, в якості засновника та директора ТПО «Сибирь» уклав із ДП «Пересувна механізована колона № 71» (далі - ДП «ПМК-71») договір, відповідно до якого ДП «ПМК-71» виділило ТПО «Сибирь» одну трикімнатну квартиру у житловому будинку № 56 у МКР «Южний» у м. Білгород-Дністровський Одеської області з терміном введення в експлуаацію 1 півріччя 1994 року. В подальшому ТПО «Сибирь» реорганізувалось в МП «ВВЛ», де також позивач був засновником та продовжував проводити розрахунки з ДП «ПМК-71».

Відповідно до протоколу зборів працівників МП «ВВЛ» від 20.01.1995 року всі матеріали та майно підприємства було розподілено між працівниками у грошовому виразі.

13.11.1995 року позивач, в якості члена Житлово-будівельного кооперативу «Дністровець-2» уклав договір із ДП «ПМК-71» відповідно доя кого ДП «ПМК-71» передає позивачу дві трикімнатні квартири за № 30 та № 54 у будинку, що будувався по вул. Перемоги, 20 у м. Білгород-Дністровський з терміном введення в експлуатацію травень, червень 1999 року.

17.02.2004 року за ініціативою голови ЖСК «Дністровець-2» ОСОБА_3, була змінена нумерація квартир на № 49 та № 31.

19.11.1997 року згідно із листом ДП «ПМК-71» на адресу ЖСК «Дністровець-2» направлено листа, згідно з яким замість однієї квартири відповідно до договору від 1993 року у житловому будинку № 56 у МКР «Южний» позивачу була передана одна трикімнатна квартира по вул. Перемоги, 20 за № 43, в рахунок виконаних попередньо розрахунків.

Відповідно до протоколу зборів членів ЖСК «Дністровець-2» від 08.07.1996 року була визначена вартість однієї трикімнатної квартири у сумі 4100 долларів США. Листом ДП «ПМК-71» від 27.11.2003 року № 73/07 підтверджується, що позивач сплатив свій внесок у будівництво житла по вул. Перемоги, 20 в у сумі еквівалентній 12495 долларів США.

Відповідно до укладених договорів, вказаних вище, сторонами встановлено, що розрахунки проводяться будівельними матеріалами.

В 2005 році позивачу стало відомо, що вказаний будинок введено в експлуатацію. Пізніше позивачу стало відомо, що на час введення будинку в експлуатаціюУжевко В.М. вів перемовини з приводу купівлі-продажу квартир в зазначеному будинку з ТОВ «Хмельницькбудінвест». Згідно з договорами на дольову участь у будівництві житла від 30.06.2004 року та 14.09.2004 року, укладених між ЖСК «Дністровець-2» та ТОВ «Хмельницькбудінвест», останньому були передані серед інших і квартири позивача № 31, № 43 та № 49.

В подальшому, на підставі рішень виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 18.11.2004 року № 755 видані свідоцтва про право власності ТОВ «Хмельницькбудінвест».

Згідно з договором купівлі-продажу від 24.12.2004 року ТОВ «Хмельницькбудінвест» передало квартири позивача № 31, 43, 49 у власність Міністерства оборони України.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи сповіщались належним чином. В цей же день, 16 травня 2018 року позивач подав до канцелярії суду заяву з проханням відкласти розгляд справи у звязку з його поганим самопочуттям.

Представник відповідача надала до суду заяву з проханням призначений на 16.05.2018 року розгляд справи провести без її участі та відмовити у задоволенні позову з урахуванням відзиву, що надавався та пояснень які вона долучає до заяви. Крім цього, заяву Хачикяна В.Б. про відкладення судового засідання просить не брати до уваги, оскільки наразі справа розглядається по суті та сплинув строк проведення її розгляду. Також, представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Попереднє судове засідання 23.04.2018 року, в якому справа розглядалась вже по суті, було відкладено за проханням позивача та його представника, які наголошували на тому, що бажають мирно врегулювати спір тому просили у суду додаткового часу для цього. При цьому, підготовче провадження по справі було закрите 28.03.2018 року. Таким чином, задля запобігання затягуванню строків розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність розглянути справу за відсутності сторін в судовому засіданні.

У відповідності з ч.2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази та з врахуванням їх доводів, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в 1993 році між ДП «ПМК-71» та ТПО «Сибирь» був укладений договір за умовами якого, ДП «ПМК-71» в житловому будинку № 56 в мкр «Южний» виділяє ТПО «Сибирь» одну трьох кімнатну квартиру. ТПО «Сибирь» у строк до 01.09.1993 року перераховує аванс у розмірі 24 мілійона карбованців на пайову участь у будівництві на р/р ПМК-71. ТПО «Сибирь» виступає спонсором ФК «Дністровець» нарахувавши на р/р № 000609614 в Білгород-Дністровському ПІБ 2 мілійона карбованців.

01.09.1994 року директор ТПО «Сибирь» Хачикян В.Б. надіслав начальнику ПМК-71 лист в якому повідомляє, що правоприємником ТПО «Сибирь» по укладеному договору є МП «ВВЛ». Протоколом загальних зборів МП «ВВЛ» від 20.01.1995 року було припинено діяльність товариства, а його кошти розподілені між працівниками. Позивачу було передано 16000110 карбованців.

Згідно з ст.. 23 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, юридичними особами визнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов'язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді.

Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями належним їй на праві власності (закріпленим за нею) майном, якщо інше не встановлено законодавчими актами. Засновник юридичної особи або власник її майна не відповідають за її зобов'язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями власника або засновника, крім випадків, передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи (32 ЦК УРСР).

З огляду на викладені обставини та норми, суду не зрозуміло яким чином саме позивач набув право вимоги за договором 1993 року укладеним між ПМК-71 та ТПО «Сибирь», адже у відповідності до протоколів загальних зборів МП «ВВЛ» від 20.01.1995 року позивач отримав лише грошові кошти, про передачу права вимоги немає жодних вказівок чи приміток. Тому його наголошення щодо вказаних обставин суд не приймає.

Натомість, відповідно до Договору від 13.11.1995 року, укладеного між ПМК-71 та члена житлово-будівельного кооперативу «Дністровець» Хачикяном В.Б., ПМК-71 передає двохкімнатні квартири № 30 та № 54 в будинку № 20 по вул.. Перемоги Хачикяну ОСОБА_1 по закінченню будівництва вказаного будинку. На вказаному Договорі від 13.11.1995 року міститься запис від 17.02.2004 року за підписом голови ЖБК «Дністровець-2» ОСОБА_3 щодо зміни нумерації квартир на № 49 та № 31.

Згідно з довідкою ДП «ПМК-71» від 27.11.2003 року, станом на 01.01.1998 року позивач вніс в будівництво житла по вул.. Перемоги, 20 «В» та Південній, 56 «В» 15 726 гривень. Нумерація квартир буде визначена по закінченню будівництва, но етажність не буде гірше відповідного до договору. При цьому, в даному випадку суду також не зрозуміло про який саме будинок по вул.. Перемоги іде мова, про будинок № 20 чи про будинок № 20 «В». Докази про зміну нумерації будинку в матеріалах справи не містяться.

На час укладення позивачем договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законом України «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Стаття 9 Закону№ 1560-XII: основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності (стаття 5 Закону № 1560-XII).

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття в експлуатацію після завершення будівництва та здійснення державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як вбачається з матеріалів справи, 6-поверхова 54 - квартирна секція будинку № 20 по вулиці Перемоги у місті Білгород-Дністровському Одеської області прийнята в експлуатацію згідно Акту №23 державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту від 13.10.2004 року.

При цьому, ДП «ПМК-71» вказане в Акті в якості генерального підрядника будівництва будинку № 20 по вулиці Перемоги у місті Білгород- Дністровському. Пунктом 2 Акту встановлено, що будівництво здійснено на підставі рішення від 23.11.1995 року № 1341 Білгород-Дністровського виконкому Одеської області.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, в редакції станом на час видачі Акту, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Стаття 838 ЦК України: підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Тобто, суд погоджується з наголошеннями представника відповідача, щодо відсутності доказів наявності у ДП «ПМК-71» (генерального підрядника) прав власності або права на розпорядження обєктом незавершеного будівництва, які б свідчили як про його правомочність на укладення угод щодо передачі квартир у будинку, що будується, так і прав власності чи інших речових прав на спірні квартири після завершення будівництва.

Таким чином, ані ДП «ПМК-71» ані ЖБК «Дністровець-2» не були замовниками будівництва вказаного багатоквартирного будинку, не мали права на розпорядження результатами будівництва, отже не були наділені відповідними правомочностями на укладення угод про інвестування будівництва та пайову участь інших осіб.

Згідно чинного на той час Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, права власності та інші речові права, зокрема, на квартири підлягають державній реєстрації. Відомостей та доказів щодо реєстрації права власності на спірні квартири позивачем не надано.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разо м з тим, спірні квартири № 31, № 43 та № 49 у 54-квартирному будинку по вулиці Перемоги, 20 у місті Білгород-Дністровському Одеської області за договором купівлі продажу від 24.12.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровані в реєстрі за № 6972, були придбані Міністерством оборони України у ТОВ «Хмельницькбудінвест». Зазначене житло за актом приймання-передачі від 28.12.2004 року № 5/1 було передано Продавцем - ТОВ «Хмельницькбудінвест» та прийнято Покупцем - Міністерством оборони України. У відповідності до вимог статті 182 ЦК України, 23.03.2005 здійснено державну реєстрацію права власності Міністерства оборони України на обєкти нерухомого майна - квартири № 31, № 43 та № 49 в будинку № 20 по вулиці Перемоги у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

При нотаріальному посвідченні договору купівлі - продажу від 28 грудня 2004 року нотаріусом перевірено, зокрема, належність ТОВ «Хмельницькбудінвест» відчужуваних квартир. Відтак, доводи позивача на недобросовісність набуття міністерством права власності на спірні квартири є безпідставними.

Відповдно до положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Для набуття набувачем права власності на майно наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

З огляду на те, що позивач не є і не був власником жодної із заначених квартир на які просить визнати право власності, і навіть не є власником майнових прав на квартири, позивач не може вважатися власником зазначених квартир, та відповідно звертатися із позовом з такими вимогами.

Щодо позовних вимог позивача про витребування спірних квартири від відповідача, слвд зазначити, що вказні вимоги є похідними від попередніх вимог про визнання права власності, у задоволенні яких суд відмовив.

Крім того, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним (п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Хачикяна В.Б. не знайшли свого доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені.

Також, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для розгляду питання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 328, 331, 837, 837ЦК України, ст. ст. 11, 12, 49, 141, 77, 78, 81, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволення позовної заяви Хачикян ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання права власності, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та витребування нерухомого майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: