КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/3106/17-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/1814/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії судової палати у цивільних справах - головуючого - судді Сержанюка А.С., суддів Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Чеботар СвітланаІванівна про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила визнати поважним пропущення позовної давності на захист порушеного права,

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03 листопада 2004 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в неї з ОСОБА_3 виникла спільна сумісна власність на земельну ділянку та садовий будинок, розміщений на ній.

За весь період користування земельною ділянкою між сторонами розбіжностей щодо порядку та способу їх використання не було.

Однак, з червня 2017 року ОСОБА_2, який є сином ОСОБА_3, почав вчиняти протиправні дії, забороняючи позивачу користуватися будинком та земельною ділянкою, заявляючи про те, що дане майно належить виключно йому на підставі договору дарування земельної ділянки, який був оформлений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар Світланою Іванівною за результатами якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2вказану земельну ділянку, а на підтвердження оформлення було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0.077 га, з яких 0,01 га - під будівлями.

Позивач зазначає, що як співвласник спільної сумісної власності нотаріальної згоди на укладення спірного правочину не давала.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що 03 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування на земельну ділянку, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., зареєстрованого в реєстрі за №5435.

Згідно п.1 даного договору вбачається, що ОСОБА_7 передав безоплатно у власність ( подарував ), а ОСОБА_8 прийняв у власність ( в дарунок ) ? частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно умов п. 2.1 вказаного договору дарування, дарунок сторонами оцінено в сумі 894 грн. 00 коп.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1, згоду на підписання договору дарування не давала, просить визнати договір дарування недійсним.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та п'ятою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.12, 81, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З договору дарування вбачається, що нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст.ст. 182, 203, 2136, 229, 230, 233 та ст. 334, 717 ЦК України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і нез'ясованих питань у них немає.

За змістом ч. 3 ст.12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним. Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним договором, в якому позивач не є стороною.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням №29 Підгірцівської сільської ради народних депутатів від 15 серпня 1994 року, серед іншого, передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для садівництва громадянам садового товариства «Геолог-2», зокрема, ОСОБА_3 ( а.с. 39, 40 т. 1 ).

Па підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 01 травня 1995 року, видано державний акт на право приватної власності на землю, зокрема, земельну ділянку, площею 0,077 га, що на території Підгірцівської сільської ради для ведення садівництва ( а.с. 41 т. 1 ).

03 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування на земельну ділянку, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., зареєстрованого в реєстрі за №5435 ( а.с. 103 т. 1 ).

Відповідно до п. 1 цього договору, ОСОБА_3 передає нерухоме майно у власність ОСОБА_2 безоплатно та без ніяких умов.

Нерухомим майном за цим договором є земельна ділянка, площею 0,077 га, розташована на території Підгірцівськоїсілької ради, Обухівського району, Київської області, надана для ведення садівництва.

Ця Земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії КВ від 01 травня 1995 року на підставі рішення Підгірцівської сільської ради №4 від 19 серпня 1994 року ( там же ).

При цьому,рішення №29 Підгірцівської сільської ради народних депутатів від 15 серпня 1994 року, на переконання апеляційного суду, є правомірним в розумінні положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і воно не визнано судом недійсним.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження недійсності правочину, а відтак, ОСОБА_3 розпорядився своїм майном на власний розсуд у відповідності до положень чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 717, 719 ЦК України.

За вказаних обставин, доводи позивача про укладення відповідачами оспорюваного правочину без її згоди, як співвласника будинку та земельної ділянки, з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно, суд першої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 203, 215, 316, 319, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-80, 263-265, 374, 376 ЦПК України ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування зазначених норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог за викладених судом другої інстанції обставин, у відповідності до ст.ст. 374, 376 ЦПК України та положень матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 203, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-80, 263-265, 374, 376 ЦПК України.

Інші доводи апелянта, зокрема, про те, що позивач набула право спільного власника щодо садового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_3 не виділялася вказана земельна ділянка та він визнає наведені позивачем обставини, позивач не давала свою згоду на укладення спірного договору, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують встановлених апеляційним судом обставин і не є правовою підставою для задоволення заявлених позовних та апеляційних вимог щодо визнання правочину недійсним.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити свої майнові права та інтереси, при необхідності, у встановленому законом порядку та спосіб.

Доводи відзиву ОСОБА_2 ( а.с. 63-70 т. 2 ) на апеляційну скаргу, зокрема, про те, що ОСОБА_1 не була та не є членом садового товариства «Геолог-2», земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3, на переконання апеляційного суду, у даному випадку, підтверджують висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для ухвалення рішення про визнання правочину недійсним за встановлених ним обставин.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Чеботар СвітланаІванівна про визнання недійсним договору дарування скасувати і ухвалити по справі нове - про залишення позову без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Ю.О. Матвієнко

О.І. Сліпченко