Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №320/1299/16 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
Провадження № 22-ц/778/26/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Кочеткова І.В.,

ОСОБА_2,

суддів: Маловічко С.В.,

секретар Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, звернення стягнення,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювало і уточнювало. Банк зазначав, що 08.09.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту, згідно якому ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 65 000 доларів США зі сплатою 15% річних зі строком повернення до 07.09.2023року. Для забезпечення виконання кредитного договору 08.09.2008 між ОСОБА_4 та Банком був укладений іпотечний договір. Посилаючись на те, що позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, Банк просив стягнути зі ОСОБА_3 суму боргу за кредитом, розмір якої станом на 23.12.2015 року становить 120 444,73 доларів США та 857 619, 20 грн., в тому числі за кредитом 61 029 доларів США, за відсотками 59 415, 73 доларів США, пеня за кредитом 291 818,95 грн., пеня за відсотками 565 800, 24 грн., звернути стягнення на квартиру № АДРЕСА_1 (Леніна) в м. Мелітополі, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4, для погашення боргу перед ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали, що Банк пропустив строк позовної давності, оскільки у лютому 2012 року в односторонньому порядку змінив строк повернення кредиту, предявивши позов про дострокове повернення заборгованості за кредитом, який згодом був залишений без розгляду.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів Банк зазначає, що висновки суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції, на думку Банку, неправильно розтлумачено умови кредитного договору щодо наслідків порушення позичальником графіку повернення кредиту, неправильно застосовані положення ст.ст.256, 257, 261 ЦК України, не вирішено питання про стягнення боргу в межах строку позовної давності, не взято до уваги, що строк позовної давності переривався, оскільки у 2012 році Банк звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, проте позов безпідставно був залишений без розгляду.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вважає висновки суду про пропуск Банком строк позовної давності такими, що відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 31.01.2017 року головуючим суддею визначено суддю Спас О.В., склад колегії суддів Кухар С.В. та Поляков О.З. ( а.с.13 том 2).

У звязку із звільненням у відставку судді-доповідача ОСОБА_5 розпорядженням керівника апарату суду від 04.05.2017р. №232 призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Кочеткову І.В., склад колегії суддів Гончар М.С. та Маловічко С.В. (а.с.39,40, том 2).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017р. справу прийнято до провадження головуючого судді (судді-доповідача) Кочеткової І.В.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2017 року провадження у справі зупинено до розгляду судом першої інстанції іншої справи №815/16637/2012 по спору між тими ж сторонами про стягнення заборгованості за кредитним договором ( а.с.65-66, том 2).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2018 року провадження у справі відновлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що Банк пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачами у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 08.09.2008 між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 08-323П054-К, згідно якому ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 65 000 доларів США зі сплатою 15% річних зі строком повернення до 08.09.2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у сумі по 361 долар США (а.с.18-26, том1).

Відповідно до п. 3.2.3 договору кредитор має право вимагати дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій у разі (п.3.2.3.1) затримання позичальником сплати кредиту та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів.

Пункт 3.3.14 визначає обовязок позичальника протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також штрафні санкції у випадках, визначених п. 2.7.3, 3.2.3, 5.4 даного договору.

Пунктом 3.3.14.1 передбачено, що у випадках усунення позичальником порушень, вказаних в п. 3.2.3 даного договору, в тому числі простроченої заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та можливими штрафними санкціями впродовж строку, вказаного в п. 3.3.14 (30 календарних днів) даного договору, вимога кредитора щодо повернення в повному обсязі кредиту втрачає чинність.

Крім того, у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється відповідно до графіків погашення кредиту, але з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 07.09.2023 (включно) та на умовах визначених цим договором.

Умовами даного кредитного договору передбачено зміну строку виконання зобовязань, виходячи із обставин, які можуть скластися відповідно до п. 4.4 даного договору. Сторони у договорі погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п. 3.3.7, п. 3.3.8 цього договору, протягом більше 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Тобто початком перебігу строку позовної давності є останній день девяностоденного невиконання позичальником своїх обовязків по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом.

17 вересня 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1, якою змінили порядок погашення кредиту і визначили, що з вересня 2009 року по лютий 2011 року розмір щомісячних платежів становить 24,99 доларів США, а з березня 2009 року і до закінчення строку дії договору 401,18 доларів США. Інші умови кредитного договору залишилися незмінними (а.с.28-29, том 1).

Кредитні зобовязання ОСОБА_3 забезпечені іпотекою належної ОСОБА_4 трикімнатної квартири № АДРЕСА_2, заставною вартістю 395 449 грн., про що 08.09.2008 року між Банком і іпотекодавцем був укладений договір іпотеки №08-323 П054-1 (а.с.34-38).

19 травня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Банку із заявою про зміну боржника у зобовязанні за вищевказаним кредитним договором, пославшись на те, що отримані за договором кредитні кошти він одразу передав ОСОБА_4, а тому останній і повинен повертати кредит (а.с.141, том1).

У відповіді на це звернення Банк своїм листом від 10.06.2010 р. запропонував ОСОБА_3 зявитися разом з ОСОБА_4 до відділення Банку з пакетом документів для подальшого розгляду заяви (а.с.142, том 1).

15 листопада 2010 року Банк направив ОСОБА_3 досудову вимогу, в якій зазначив, що станом на 09.11.2010 року заборгованість останнього за договором кредиту складає: строкова 60 679, 14 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 349, 86 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 10 846, 81 долар США. В листі також зазначено, що у випадку непогашення вказа6ної простроченої заборгованості позичальник зобовязаний повернути Банку існуючу та прострочену заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісію та можливі штрафні санкції в повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання повідомлення. У разі не проведення розрахунків по сумі заборгованості у вказаний термін згідно з п.2.4.3 Іпотечного договору Банк буде вчиняти дії для погашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.140, том 1).

17.02.2012 банк звертався до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за даним кредитним договором. (а.с.151-152).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 29.10.2013 року позов Банку залишено без розгляду.

Вказана ухвала суду першої інстанції була скасована судом апеляційної інстанції 10 травня 2017 року, за результатами нового розгляду справи ухвалою суду першої інстанції від 29 березня 2018 року позов банку повторно залишено без розгляду.

Як встановлено судом, останній платіж на погашення кредиту був здійснений позичальником 16.09.2009 р. і тому, застосовуючи п. 4.4 кредитного договору,дійшов висновку про те, що строк користування кредитом закінчився 16.12.2009р.

Отже до вимог про стягнення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за фактичний час використання кредиту та нарахованих штрафних санкцій суд обгрунтовано застосував позовну давність, трирічний строк якої сплив 16.12.2012.

Саме у строк з 16.12.2009 по 16.12.2012 банк повинен був звернутися до суду, керуючись п. 4.4 договору.

У звязку з тим, що вимога кредитора не втратила чинність через те, що позичальник не усунув порушення продовж 30 календарних днів, які передбачені п. 3.2.3 цього договору, в тому числі не погасив простроченої заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та можливими штрафними санкціями, саме тому у 2012 році банк предявив вимогу до ОСОБА_3 про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним в межах строку позовної давності, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінився строк виконання зобовязання.

Як зазначено судом першої інстанції, строк виконання зобовязання за кредитним договором був змінений в силу обставин, що передбачені п. 4.4 договору по несплаті позичальником заборгованості за кредитним договором протягом більше 90 днів, тобто з 16.12.2009, тому відповідно днем спливу строку позовної давності за вимогою по повернення кредиту в повному обсязі є 16.12.2012.

Відповідно до положень ст. ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

В силу ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. ОСОБА_5 позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

За змістом ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засідання представники відповідачів наполягали на пропуску позивачем строку позовної давності.

При цьому, позивач повинен був довести суду поважність пропуску ним позовної давності на підставі належних та допустимих доказів.

Натомість, позивачем та його представником в судовому засіданні не було заявлено клопотань з даного приводу.

У відповідності до приписів статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно, тощо).

Таку правову позицію висловив у своїх Постановах № 6-352цс15 від 23.09.2015 року, № 6-93Зцс 15 від 09.09.2015 року та № 6-1077цс15 від 02.09.2015 року Верховний Суд України, зазначивши, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої стані 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

ОСОБА_5 позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверга статті 267 ЦК України).

Згідно абзацу 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності переривався, оскільки Банк у 2012 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за цим самим кредитним договором, є неспроможними, оскільки ухвалою суду першої інстанції позов Банку був залишений без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача до суду.

За положенням ч.1 ст.265 ЦПК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Повторне оскарження Банком в апеляційному порядку ухвали суду про залишення без розгляду його позову в іншій справі, провадження у якій було відкрито ще у 2012 році, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Позивач не позбавлений можливості переглянути оскаржуване судове рішення за нововиявленими обставинами у випадку задоволення його позову у іншій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав стягнути заборгованість в межах строків позовної давності є неспроможними.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

29 червня 2016 року у постанові по справі № 6-1188цс16 Верховний Суд України зазначив, що стягнення заборгованості, в тому числі пені та штрафів у кредитно фінансових спорах, можливе лише в межах строків позовної давності.

Тобто, у зв'язку з порушенням графіку платежів за кредитним договором, умови якого передбачають дострокове повернення споживачем коштів в разі прострочення зобов'язання, термін повернення кредиту змінюється, і саме з цього моменту починається відлік строків позовної давності.

У постанові від 02.11.2016 року Верховний Суд України по справі № 6-1174цс16 також зазначив, що у разі узгодження між сторонами кредитно фінансових послуг зміни строку виконання основного зобов'язання (дострокового погашення кредитного договору у разі наявної заборгованості), то усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позивач повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (Постанова Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Верховний Суд України 16.11.2016 р. у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, суд вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен мас право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже. можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВА'Г«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, Банк має можливість знати про посягання на його права і вчасно звертатися з позовом про їх захист.

Дійшовши обґрунтованого висновку про пропуск Банком строку позовної давності, суд першої інстанції помилково зазначив про припинення майнової поруки.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин висновки суду першої інстанції в частині визнання іпотеки припиненим не ґрунтуються на законі, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення вказаних помилкових висновків.

В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 грудня 2016 рокуу цій справі змінити, виключивши із мотивувальної частини висновки суду про припинення майнової поруки за договором від 08 вересня 2008 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: