Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Медведський М.Д.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Єфремової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мар'їнського районного суд Донецької області, постановлено 02 березня 2018 року у м.Курахове (повний текст складено 12 березня 2018 року), у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного з банком договору б/н від 24 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та зобов'язалася повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2017 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 35 797,56 грн., яка складає з: 285,01 грн. - заборгованість за кредитом; 28 666,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4665 грн. - заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, штрафів відповідно до договору: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1680,84 грн. - штраф (процентна складова). Просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 зазначену заборгованість за кредитним договором та судовий збір у розмірі 1600 грн.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2, виданого Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вугледарського МУЮ у Донецькій області, ОСОБА_2 08 серпня 2015 року уклала шлюб з ОСОБА_4, актовий запис №132. Після державної реєстрації прізвище дружини - ОСОБА_2.

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 березня 2018 року у задоволені позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 відмолено.

Відмовляючи у задоволені позову суд виходив з того, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, позивачем не доведено належними та достовірними доказами наявність між сторонами саме кредитних правовідносин.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження відповідача про неотримання коштів є безпідставним, спростовується розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів. Так, з виписки про рух коштів вбачається, що відповідач отримавши кредитну карту «Універсальна», активно користувалася кредитними коштами протягом певного періоду часу. Свої зобов'язання повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними, відповідач не виконала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані сторонами докази, і з урахуванням встановлених обставин дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 подавши клопотання про проведення судового засідання апеляційного суду в режимі відео конференції, в Мар'їнський районний суд Донецької області (розташований у м.Курахове) у призначений час не з'явилась.

Як пояснила представник позивача ОСОБА_5, діюча на підставі договору про надання правничої допомоги від 03 грудня 2018 року, відповідач за сімейних обставин не може бути присутньою в судовому засіданні, просила проводити розгляд справи без її участі.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Шишелової Н.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. За положеннями ч.3 ст.11, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи 24 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій указано, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між банком та нею договір про надання банківських послуг.

Відповідач, підписавши 24 грудня 2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», була повідомлена про зміст Умов і Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (www/privatbank.ua), а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві (а.с.6).

Позивачем до суду першої інстанції був наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року (а.с.7, 8-31).

Ухвалою суду від 02 березня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито і справа призначена судом до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін на 02 березня 2018 року о 15-00 годині (а.с.68). При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних про повідомлення учасників справи, як про проведення підготовчого засідання, так і судового розгляду, призначених на 02 березня 2018 року.

Не можна погодитись із висновком суду, що позивач, за умови належного повідомлення, не скористався своїм правом подати заперечення на відзив чи докази на спростування обставин та доводів відзиву відповідача. Адже, як вбачається з матеріалів справи, відзив відповідача датований 26 січня 2018 року (а.с. 52-55), а згідно поштових повідомлень на а.с. 58,59, на які послався суд, замовні листи позивачу надсилались відповідачем 23 грудня 2017 року і були отримані 09 та 10 січня 2018 року.

З огляду на зазначене апеляційний суд приймає, долучені позивачем до апеляційної скарги виписки про рух коштів по кредитним картам, та надану представником позивача в судовому засіданні довідку про видані кредитні карти, що відповідає положенням ч.3 ст.367 ЦПК України.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_2 за умовами підписаного договору 21 лютого 2013 року була надана кредитна карта НОМЕР_3, зі строком дії до останнього дня 06.2016 року; 14 червня 2013 року кредитна карта НОМЕР_4, зі строком дії до останнього дня 02.2016 року.

З виписки про рух коштів вбачається, що ОСОБА_2 21 лютого 2013 року активізувала кредитну картку НОМЕР_3 і по 30 квітня 2013 року користувалась нею, як то зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товару, поповнення рахунку..

Кредитною карткою НОМЕР_4 відповідач користувалась в період з 14 червня 2013 року по 05 грудня 2013 року. З виписки по рахунку вбачається, що грошові кошти по цій картці вносились, як через банкомат, так і шляхом переказу з карти «ПриватБанк платник ОСОБА_8.

Відповідач ОСОБА_2, не оспорюючи факт підписання анкети-заяви та отримання платіжної карти, заперечувала факт отримання кредиту за кредитною карткою та будь-якого іншого її використання для розрахунків. При цьому, окрім тверджень, доказів на спростовування встановлених обставин суду не надала. Не посилалась на наявність таких обставин і представник відповідача в суді апеляційної інстанції.

Зазначення у анкеті-заяві у графі - бажаний кредитний ліміт по платіж ній карті кредитка «Універсальна» - «0», наведених висновків не спростовує, оскільки відповідно п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил клієнт надає право банку самостійно визначити чи змінити розмір кредитного ліміту, а згідно виписки про рух коштів по рахунку по кредитній карті НОМЕР_3 відповідачем були витрачені кошти банку, а по кредитній карті НОМЕР_4 - власні кошти.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами кредитних правовідносин.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підписавши анкету-заяву від 24 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_2 погодилася з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. За умовами якого остання отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, згідно наданих Тарифів, у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З наданих банком розрахунків станом на 31 серпня 2017 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 35 797,56 грн., яка складається з: 285,01 грн. - заборгованість за кредитом; 28 666,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4665 грн. - заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, штрафів відповідно до договору: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1680,84 грн. - штраф (процентна складова).

26 січня 2018 року відповідачем до суду першої інстанції був поданий відзив на позов, в якому заявлено про застосування загального і спеціального строків позовної давності (а.с. 52-55).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст.ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідност.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Так, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 29 вересня 2017 року, отже, виходячи зі строку дії картки НОМЕР_3, позов пред'явлено в межах строку позовної давності.

Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до червня 2016 року включно.

Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 285,01 грн. та проценти за користування кредитними коштами в межах строку позовної давності та дії договору, а саме за період з 29 вересня 2014 року по 30 червня 2016 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що проценти за користування кредитом відповідачу нараховувалися: по серпень 2014 року включно, виходячи з процентної ставки 30% річних (щомісячна 2,5%), з вересня 2014 року по березень 2015 року - 34,80% річних (щомісячна 2,9%), з квітня 2015 року - 43,20% річних (щомісячна - 3,6%).

Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

У ч.4 указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Отже, у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Дослідивши наданні позивачем Умови та правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає, що зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може бути прийнята до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами (п.1.1.3.2.3, п.1.1.3.1.9) встановлено обов'язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менш як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по рахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування відповідача і отримання останнім такої інформації матеріали справи не містять.

Оскільки позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не було надано достатніх доказів на підтвердження виконання банком свого обов'язку проінформувати позичальника ОСОБА_2 про зміну відсоткової ставки з 30% до 34,8% з 01 вересня 2014 року, і з 34,8% до 43,20%, починаючи з 01 квітня 2015 року, розрахунок заборгованості по процентам за період з 29 вересня 2014 року по 30 червня 2016 року підлягає коригуванню, виходячи із 30% ставки на рік згідно умов договору.

Проценти за користування кредитом за період з 29 вересня 2014 року по 30 червня 2016 року складають 152,01 грн., що розраховано: 285,50 грн. (загальна заборгованість за кредитом) х 30 (відсотків) : 100 : 360 (кількість календарних днів на рік згідно п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою) х 640 (днів).

При вирішення позовних вимог про стягнення суми пені та штрафу колегія суддів керується правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року якою визначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З Тарифу обслуговування кредитної картки «Універсальна» вбачається, що пеня нараховується за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, а штраф нараховується за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором (а.с.7). Таким чином, позивачем за одне й те саме порушення одночасно застосовується штраф і пеня, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, а отже заборонено законом. У зв'язку з цим підстав для стягнення штрафу колегія суддів не вбачає, так як застосування останнього потягне подвійну відповідальність.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, до проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Про неухильне дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року неодноразово наголошував банкам України і Національний банк України в своїх листах від 13 жовтня 2014року №47-411/58939 та 05 листопада 2014 року № 18-112/64483.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована і постійно проживає у с.Катерінівка Марїнського району, нарахування неустойки (пені та штрафів) за кредитним договором від 24 грудня 2012 року, яка утворилась станом на 31 серпня 2017 року є неправомірним, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредиту у розмірі 437,02 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 285,01 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 152,01 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме 1,22%, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 19,52 грн. в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 29,28 грн. за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мар'їнського районного суд Донецької області від 02 березня 2018 року скасувати, позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (КОД , МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 24 грудня 2012 року станом на 31 серпня 2017 року в розмірі 437 (чотириста тридцять сім) грн.02 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 285 грн. 01 коп., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в сумі 152 грн. 01 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (КОД , МФО № 305299) в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 48 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2018 року.

Суддя І.П. Мироненко