Справа №489/333/18 29.05.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 489/333/18
Номер провадження 22-ц/784/925/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 травня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Тихонової Н.С., в приміщенні того ж суду 10 квітня 2018 року о 16 годині 18 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 серпня 1998 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від даного шлюбу вони мають дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 серпня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, а з 20 жовтня 2014 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_9.

Разом з тим відповідач, з часу розірвання шлюбу, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться. Більш того, останній чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Також, відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон.

Так, з 2012 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл для тимчасового перетину кордону України для оздоровлення та подорожі в країнах Європи, та декілька разів їй вдавалось отримати такий дозвіл.

У період з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року позивач має намір виїхати з сином до Федеративної Республіки Німеччина, проте відповідач на це згоди не дає.

Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_4 просила про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі і без згоди та супроводу батька у період з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що він неодноразово надавав дозвіл на виїзд сина за межі України без його супроводу, однак натепер, такого дозволу надавати не бажає. Свою позицію обґрунтовує тим, що останнім часом позивач чинить перешкоди йому у спілкуванні з сином, а зазначений дозвіл їй потрібен для того, щоб забрати його на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина. Разом з тим, він не заперечує проти тимчасового виїзду сина до вказаної країни, але бажає супроводжати його до місця прибуття.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку у період з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, серія НОМЕР_2 видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції 07 липня 2007 року), у супроводі матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_3 виданий Ленінським РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 20 січня 2015 року) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, зобов'язавши її повернути дитину в Україну після спливу терміну перебування за кордоном, зазначеного в судовому рішенні. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, просив рішення змінити та ухвалити нове судове рішення, яким надати йому можливість супроводжувати сина до Федеративної Республіки Німеччина в період з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що вони є обґрунтованими, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок не порушує прав батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні дитини.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками районного суду.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Так, за ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За загальними правилами, встановленими Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що з 15 серпня 1998 року позивач ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

11 серпня 2010 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

З 20 жовтня 2014 року ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_9, який був зареєстрований Відділом РАЦС м. Адельсхайм Федеративної Республіки Німеччина (а.с.14-16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 запросив ОСОБА_8 у гості на свій 53 день народження та на спільне святкування у кругу сім'ї літнього свята (а.с.17-18).

Позивач у зв'язку із запрошенням її чоловіка ОСОБА_9 мала намір тимчасово виїхати разом з сином за межі України, у зв'язку з чим звернулась письмово до ОСОБА_2 з проханням надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини до Федеративної Республіки Німеччини, але відповідач відмовився надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з матір'ю .

З довідки Першої української гімназії імені Миколи Аркаса від 22 січня 2018 року, у якій навчається ОСОБА_8, вбачається, що керівництво гімназії не заперечує щодо його відвідування Федеративної Республіки Німеччина з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року (а.с.22).

За такого, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, колегія суддів виходить з наявності підстав, передбачених ст.313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, що вірно констатував і суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає, що в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушує і не обмежує.

До того ж, надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_8 за кордон до Федеративної Республіки Німеччина без згоди батька ОСОБА_2 в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме його розвитку. При цьому, такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що надання судом дозволу без супроводу батька суперечить нормам матеріального права, чим фактично порушує його інтереси щодо участі у вихованні сина та можливості спілкування з ним є безпідставними, оскільки за рішенням суду надано тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, у конкретний проміжок часу із зазначенням держави прямування.

Побоювання відповідача щодо можливого неповернення дитини не мають під собою підґрунтя, оскільки нічим не підтвердженні, а дозвіл суду на виїзд буде стосуватись конкретного періоду перебування дитини за межами України.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 30 травня 2018 року