П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 564/721/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/478/18

Головуючий у суді 1 інстанції: Олійник П.В.

Час, дата і місце ухвалення судом 1 інстанції рішення:

о 09 год. 05 хв. 27.10.2016 у м. Костопіль Рівненської області

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Костопільського районного суду від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, де спадкодавець не виконав зобов'язань,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з відповідачів як спадкоємців ОСОБА_5 одноразовим платежем у розмірі 138 703, 27 гривень, у рівних частках з кожного - по 69 351, 64 гривні, що відповідає їхній частці у спадщині. Мотивуючи позов, зазначалося про виникнення на підставі рішень Костопільського районного суду від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року у спадкодавця обов'язку повернути на користь позивача 53 126 гривень. Ці судові рішення не виконані з огляду на відсутність у боржника майна, крім 1/4 частки квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої якраз входить наведена частка нерухомого майна. Відповідачі спадщину прийняли, а тому вважає, що у них виникло грошове зобов'язання перед ним з погашення відповідної заборгованості.

Ухвалою судді Костопільського районного суду від 20 квітня 2016 року відкрито провадження у зазначеній справі і призначено її до судового розгляду.

12 травня 2016 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подали спільне заперечення проти позову, де посилалися на відсутність правових підстав для виникнення у них зобов'язання, оскільки не існує жодного судового рішення з цього приводу, що набрало би законної сили.

Ухвалою Костопільського районного суду від 17 серпня 2016 року витребувано від Костопільського районного відділу державної виконавчої служби зведене виконавче провадження щодо боргових зобов'язань ОСОБА_5 перед позивачем за виконавчими листами №2-71/2001 та №2-307/2006.

Рішенням Костопільського районного суду від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_3. і ОСОБА_2 по 50 775, 53 гривні у рахунок погашення позики та по 507, 76 гривень судового збору з кожної.

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

На рішення суду 02 листопада 2016 року відповідачами спільно подано апеляційну скаргу, де покликаються на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у невідповідності висновків суду, порушенні норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про свою незгоду з тим, що розрахунок інфляційних втрат, суми трьох процентів річних від непогашеної суми боргу та висновок судово-будівельної експертизи, де визначено вартість 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 у 167 576 гривень, є неналежними і недопустимими доказами у справі. Всупереч цьому суд використав їх як засоби доказування і вмотивував правомірність вимог ОСОБА_4

На їхню думку, позивач пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, адже про смерть боржника йому стало відомо в березні 2013 року.

Крім того, судом об'єктивно і повно не з'ясовано, чи передавалися фактично грошові кошти у сумі 5 500 доларів США ОСОБА_5 як це вимагається правилами ст.ст. 1046-1047 ЦК України.

З наведених міркувань просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_6 у задоволенні позову повністю.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу відповідачів задоволено.

Рішення Костопільського районного суду від 27 жовтня 2016 року скасовано, а позивачу відмовлено в позові до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

24 грудня 2016 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу, де вважав рішення апеляційного суду незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просив скасувати його, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу позивача задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем чи його представником не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідачів, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на стягнення заборгованості за договором позики зі спадкоємців боржника в межах вартості майна, одержаного у спадок.

Як встановлено судом, у 1998 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики у виді розписки, за умовами якого позичальник отримав у позивача 5 500 доларів США, зобов'язавшись повернути борг у червні 2000 року.

Рішенням Костопільського районного суду від 17 вересня 2001 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 30 000 гривень та 280 гривень судових витрат.

Рішенням Костопільського районного суду від 04 квітня 2006 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 15 715 гривень інфляційних втрат, 4 950 гривень суми трьох процентів річних і 1 700 гривень моральної шкоди.

З метою виконання цих рішень а ОСОБА_4 було визнано і зареєстровано право власності на належну ОСОБА_5 1/4 частку квартири АДРЕСА_1. Підставою для виникнення цього юридичного факту було рішення Костопільського районного суду від 20 листопада 2006 року, яке в подальшому - 04 грудня 2015 року скасоване вищестоящим судом за апеляційною скаргою спадкоємців ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Тому судові рішення про стягнення грошових коштів з померлого боржника на користь позивача не є виконаними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що сторонами не заперечується і стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2. Спадкоємцями після його смерті є ОСОБА_3 і ОСОБА_2

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до відповідачів з вимогою виконати грошове зобов'язання ОСОБА_5

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на моменту відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Норми статті 1282 ЦК України передбачають зобов'язання спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачів як спадкоємців боржника на його користь борг за договором позики.

Як убачається, заборгованість за договором позики, який був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, стягнута на підставі судових рішень від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року, що набрали законної сили, однак не є виконаними.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки розмір боргу за договором позики у 30 000 гривень, 15 715 гривень інфляційних втрат і суми трьох процентів річних у 4 950 гривень за період з липня 2000 року по січень 2006 року та 1 700 гривень моральної шкоди стягнуті з ОСОБА_5 рішеннями суду, що набрали законної сили, тому колегія суддів вважає, що в цій частині вимог позов до задоволення не підлягає.

При цьому зважається на те, що відмова у задоволенні позову в цій частині не позбавляє позивача права пред'явити до виконання виконавчий лист з виконання рішень Костопільського районного суду від 17 вересня 2001 року та від 04 квітня 2006 року.

Разом з тим, необхідно врахувати, що предметом позову у справі є також стягнення на підставі ст. 625 ЦК України суми трьох процентів річних, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за період з 14 квітня 2006 року по 08 квітня 2016 року, та інфляційних втрат за період з травня 2006 року по січень 2016 року.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положення статті 625 ЦК України прямо забороняють звільнення боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм ст.ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої ст. 625 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі №6-2311цс16.

Приходячи до висновку про часткове задоволення позову, колегія суддів бере до уваги, що предметом позову у цій справі є також стягнення на підставі ст. 625 ЦК України суми трьох процентів річних, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за період з 14 квітня 2006 року по 08 квітня 2016 року, та інфляційних втрат за період з травня 2006 року по січень 2016 року, і ці суми не були предметом позовних вимог ОСОБА_4 у справах, за якими ухвалені судові рішення від 17 вересня 2001 року і від 04 квітня 2006 року.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Апеляційний суд погоджується із визначеним ОСОБА_4 розміром інфляційних втрат протягом часу з травня 2006 року по січень 2016 року, що склало 69 648, 19 гривень. Дана сума вирахувана за формулою: "Сума боргу з урахуванням індексу інфляції = сума боргу Х індекс інфляції за визначений період / 100% - сума боргу", де сума боргу - 53 126 гривень, а офіційний індекс інфляції вказується щомісячно.

Щодо суми трьох процентів річних, то також вважається правильними обчислення, які надані позивачем. Тобто за час із 14 квітня 2006 року по 08 квітня 2016 року ця сума склала 15 929, 07 гривень. Розмір трьох процентів вирахувано за формулою: "Прострочена сума Х кількість днів прострочення Х 3% /100% / 365 днів", де прострочена сума - 53 126 гривень, а кількість днів прострочення - 3 590 днів.

Відповідачами розмір інфляційних втрат, суми трьох процентів річних і правильність порядку їх обчислення не спростовано.

Сумарно нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати і три проценти річних становлять 85 577, 26 гривень, а тому є меншими за успадковану відповідачами 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5, грошова вартість якої (частки) складає 167 576, 25 гривень. Тобто 85 577, 26 гривень підлягають стягненню зі спадкоємців на користь ОСОБА_4 у рівних частках - по 42 788, 63 гривні з кожного.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судовий збір у 2 625 гривень, які понесені ОСОБА_4 при розгляді справи за його позовом, підлягають в силу вимог ст. 141 ЦПК України до стягнення в рівних частках із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на його користь (1 387 гривень судового збору за звернення до суду з позовом + 1 238 гривень судового збору за подання касаційної скарги).

Спонуканням для часткового задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 525, 526, 599, 611, 614, 625 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2311цс16, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 по 42 788 (сорок дві тисячі сімсот вісімдесят вісім) гривень 63 копійки заборгованості та по 1 312 (одна тисяча триста дванадцять) гривень 50 копійок судового збору з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог (про стягнення 53 126 гривень заборгованості) відмовити.

Позивач: ОСОБА_4, ідент. номер платника податків: НОМЕР_1; місце прож.: АДРЕСА_2).

Відповідач: ОСОБА_3, місце прож.: 35000 АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, місце прож.: 35000 АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: