ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

м. Харків

Справа № 638/16922/16

Провадження № 22ц/790/1358/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Кружиліної О.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Афоніна К.О.

імена сторін:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

інші учасники справи:

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року у складі судді Шестака О.і. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; залишити ОСОБА_3 позивачу як його матері; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 змінити прізвище та по батькові ОСОБА_3 на ОСОБА_4, у відомостях про батька замість ОСОБА_2 зазначити «невідомий»; судові витрати стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 11 листопада 2005 року вона вступила в шлюб з ОСОБА_2 Відповідач з кінця 2012 року веде окреме господарство. 16 липня 2013 року набрало законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, відповідно до якого відповідача зобов'язано виплачувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 від всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач був належним чином повідомлений про рішення суду.

Позивач зазначає, що 24 жовтня 2014 року набрало в законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Після розлучення син залишився проживати з матір'ю і на її повному утриманні, аліменти відповідач не сплачує. Заборгованість на лютий 2016 року становить 28550,70 грн.

ОСОБА_1 вказує, що приводом для припинення їх з відповідачем сімейних стосунків стало грубе поводження відповідача з нею і дитиною; ОСОБА_2 постійно сварився, з вживанням нецензурної лексики, що погано вплинуло на психоемоційний стан сина. Крім того, вказує позивач, відповідач постійно зловживав і зловживає алкогольними напоями і відмовлявся лікуватись чи ставати на облік у лікаря нарколога, щоб позбавитись своєї залежності.

Позивач зазначає, що їх син проживає з нею, право відповідача на спілкування з дитиною забезпечується в установленому чинним законодавством порядку. Проте, ОСОБА_2 своїм правом не користується.

Також ОСОБА_1 вказує, що її і дитину відповідач матеріально не забезпечував, всі обов'язки по догляду за дитиною, в тому числі фінансові, придбання необхідних речей, одягу, предметів вжитку, продуктів харчування, забезпечення належного інтелектуального, фізичного, духовного розвитку дитини лежать на ній. В 2013 році позивач була змушена подати позов до суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання їх спільної дитини. В липні 2013 року позов був задоволений. Проте, відповідач на протязі 3-х років не сплачував аліменти зовсім, починаючи з березня 2013 року, тому вона, ОСОБА_1, звернулась до правоохоронних органів для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України. Вказане кримінальне провадження знаходиться на розгляді в Дзержинському районному суді м. Харкова.

Навіть мешкаючи в одній квартирі з дитиною, відповідач ухиляється від побачень з нею, зовсім не цікавиться здоров'ям, навчанням і вихованням сина, він жодного разу не відвідував дитину в дитячому садку, а також на розвиваючих секціях, не цікавився у лікарів станом здоров'я сина.

Оскільки відповідач вчиняв сварки в сім'ї, з сином спілкуватись і бачитись не бажає, матеріальну допомогу на утримання і виховання дитини не надає, сином не цікавиться, позивач вважає, що такою поведінкою він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

ОСОБА_1 зазначає, що вона має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Все необхідне для нормального життя, навчання, фізичного і духовного розвитку дитини (одяг, взуття, канцелярські товари, книжки і підручники, спортивний інвентар, продукти харчування та ін.), купується нею; вона забезпечує дитині нормальні умови проживання і повністю забезпечує його матеріально.

Позивач також зазначає, що коли вони з сином бажали виїхати до Словаччини відпочити і оздоровитись, відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд, посилаючись на брак часу, хоча він ніде не працює. Таким чином він позбавив дитину відпочинку і можливості покращити стан здоров'я за кордоном.

На підставі викладеного позивач вважає, що ОСОБА_2 має бути позбавлений батьківських прав по відношенню до їх спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_3

Третьою особою - Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до суду був поданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3

Під час судового розгляду справи ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею.

ОСОБА_2 просить суд зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні і вільному спілкуванні з сином, ОСОБА_5; встановити час і дні для його зустрічей з сином без присутності відповідачки як матері дитини і/або будь-яких інших осіб з її боку (її родичів, знайомих).

Обгрунтовуючи вказані вимоги вказав, що рішення суду про стягнення з нього аліментів ним оскаржується.

Дитина проживає в їх з відповідачкою спільній квартирі. Він всіляко піклувався і піклується про сина, займався його вихованням, розвитком, і має на меті це робити в подальшому; ним були створені всі умови в квартирі для комфортного проживання дитини. Однак протягом останнього часу відповідачка певним чином ізолювала дитину від позивача, а саме, за переконанням позивача, вона всіляко настроює дитину проти нього, відзивається про нього при дитині дуже вороже і недоброзичливо. Те саме роблять батьки відповідачки, які проживають в їх квартирі. ОСОБА_2 вважає, що через це дитина, в силу того, що в цьому віці вона є дуже залежною від матері і особливо підпадає під її вплив, стала віддалятися від нього.

ОСОБА_2 зазначає, що він намагався врегулювати з відповідачкою проблему спілкування з дитиною мирним шляхом, неодноразово звертався до неї і просив не чинити перешкод в спілкуванні з єдиною дитиною, яку він дуже любить і хоче бути з нею близьким. Позивач вважає, що для дитини спілкування з батьком є не менш важливим, ніж з матір'ю, а в пізнішому віці - подекуди і важливішим з точки зору виховання і формування його особистості.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з нею, приймати активну участь в її вихованні, розвитку і житті.

ОСОБА_2 вважає, що первісний позов викликаний тим, що в суді розглядається цивільна справа про розподіл їх з ОСОБА_1 спільного майна і своїми діями щодо обмеження спілкування з дитиною, іншими позовами відповідачка намагається змусити його відмовитися від будь-яких майнових прав на її користь. Такі дії відповідачки, на думку позивача, свідчать про умисне порушення його прав щодо спілкування з дитиною, участі в її вихованні, розвитку, про порушення інтересів дитини, яка також потребує спілкування з батьком, його піклування і участі в його житті. Позивач за зустрічним позовом вважає такі дії відповідача порушенням як прав дитини, так і його прав як батька, оскільки ОСОБА_1 не має права чинити перешкоди позивачу у спілкуванні і вихованні їх спільної дитини: станом на сьогоднішній день відсутні будь-які обставини, які згідно чинного законодавства можуть позбавити його таких прав щодо їх з відповідачем дитини.

ОСОБА_2 вказує, що оскільки їм з відповідачем не вдається врегулювати конфлікт щодо його спілкування з дитиною мирним шляхом, він вимушений звертатися з відповідним позовом до суду.

Представник ОСОБА_1 подав до суду заперечення проти зустрічної позовної заяви, просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у вихованні дитини і вільного спілкування з нею.

Обгрунтовуючи заперечення вказав, що ОСОБА_2, ОСОБА_1 і їх син мешкають разом в одній квартирі, позивач за зустрічним позовом постійно протягом доби має можливість спілкування з дитиною, але уникає цього; ним не наведено жодних доказів того, що він обмежений в спілкуванні з сином; вказуючи, що він має бажання бачитися з дитиною, приймати участь в її розвитку і житті, ОСОБА_2, тим не менш, мешкаючи разом із сином, навіть не розмовляє з ним, не цікавиться його життям; посилаючись на рівність прав і обов'язків батьків щодо дитини, позивач за зустрічним позовом в той самий час не виконує своїх обов'язків щодо фінансового забезпечення дитини, не сплачує встановлені судом аліменти.

Представник позивача за первісним позовом вказує, що з боку ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 постійно надходять погрози, продовжуються нецензурні висловлювання і агресія. Все це в більшості відбувається на очах дитини, яка мешкає з ними в одній квартирі.

В судовому засiданнi ОСОБА_1, а також її представники заявлені вимоги за первісним позовом підтримали і просили їх задовольнити; проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом заперечували.

ОСОБА_2 в судовому засiданнi з первісним позовом не погодився, в задоволеннi позовних вимог ОСОБА_1 просив вiдмовити; вимоги, заявлені за зустрічним позовом підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, при винесенні рішення просив врахувати інтереси дитини; позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав доказів винної поведінки відповідача, який ухиляється від спілкування з дитиною і не спілкуванні з особами, які надають освітні послуги і послуги з лікування, свідомо уникає цього. Відповідач не сплачує аліменти на утримання на дитину, чим спричиняє умисний злочин щодо дитини.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбi з 11 листопада 2005 року. Вказане вбачається з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Вiд шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що пiдтверджується свiдоцтвами про народження серії НОМЕР_1, актовий запис №3793.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2013 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що сторони разом з дитиною проживають спільно в одній квартирі. Хоча, відповідно до наданих ними пояснень, спільне господарство і не ведеться, однак на практиці позбавлення батька, який категорично заперечує проти цього і, крім того, проживає з дитиною в одній квартирі, батьківських прав, може загострити ситуацію в родині і ускладнити відносини між сторонами і, як наслідок, мати негативний вплив на емоційний і психологічний стан дитини.

З копій квитанцій, вхідних квитків і роздруківок, наданих відповідачем за первісним позовом, вбачається, що він бере участь і несе витрати в організації дозвілля дитини.

З довідок, квитанцій і чеків, наданих ОСОБА_1, вбачається, що вона при утриманні дитини несе витрати, які значно перевищують витрати ОСОБА_2 Це підтверджується довідками зі школи Boiko Startup - Cambridge English Exam Centre UA010, Дитячої футбольної школи для дошкільнят «Футбік», а також квитанціями з магазинів одягу.

Однак різний обсяг витрат батьків на утримання спільної дитини не може бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки обов'язок утримувати дитину не може перевищувати рівень матеріального забезпечення самого батька або матері, при умові забезпечення дитині достатнього рівня життя і умов для її виховання і розвитку.

Відповідно до акту обстеження умов проживання №55 від 17 травня 2016 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_1, в указаній квартирі проживають: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 - батько ОСОБА_1 Квартира на праві власності належить ОСОБА_1 Квартира має усі комунальні зручності: водо-, електропостачання, централізоване опалення. Умови проживання добрі, в квартирі проведений сучасний ремонт; квартира світла, затишна, обладнана сучасною побутовою технікою, меблями. Квартира перепланована з 3-кімнатної: із кухні і однієї кімнати зроблена кухня-студія. Ванна і туалетна кімнатна сумісні. Квартира цілком безпечна для проживання дитини. Малолітній ОСОБА_3 разом з матір'ю займає кімнату площею 20 кв.м. Кімната затишна, упорядкована меблями. У дитини багато іграшок, книжок, ігор. Для малолітнього відведене місце для сну, ігор, занять і зберігання одягу. Кімнату площею 16 кв.м, яка обладнана як дитяча, займає батько дитини - ОСОБА_2

Таким чином, умови проживання дитини, яка мешкає в одній квартирі разом з обома батьками, є цілком задовільними.

Також на підтвердження ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов'язків ОСОБА_1 надано довідки з Комунальних закладів охорони здоров'я, дошкільних навчальних закладів, виховних секцій, заяву репетитора, відповідно до яких батько з дитиною до медичних і навчальних закладів не з'являється, роботою репетитора з дитиною не цікавиться, всім цим займається мати дитини.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції входив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суду не надано беззаперечних доказів винної поведінки батька щодо невиконання ним своїх батьківських обов'язків.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст.164 СК України, для задоволення позову.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, як принциповим положенням визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно роз'яснень, які містяться в абз.2 п.18 приведеної вище постанови Пленуму, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, ОСОБА_2 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 З матеріалів справи не вбачається і в ході апеляційного розгляду справи не встановлено беззаперечливих доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виховання доньки, умисного і свідомого нехтування своїми обов'язками.

Висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має формальний характер та не враховує всіх обставин взаємовідносин, що склалися між сторонами, не містить відомості яким чином служба у справах дітей з'ясовувала взаємовідносини батьків, їх емоційний і психологічних стан та відношення до участі у вихованні дитини кожного з них. Висновок про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є однобічним, поверховим та ґрунтується винятково на тих документах, які надала ОСОБА_1 та її пояснень. Висновок не підтверджує винуватості ОСОБА_2 в ухиленні від виконання батьківських обов'язків та обґрунтувань доцільності позбавлення його батьківських прав. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що службою у справах дітей вживались необхідні дії і заходив для сприяння налагодженню відносин дитини з батьком, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини. З висновку не вбачається, чи запрошувався ОСОБА_2 для надання пояснень стосовно спірного питання, чи взагалі він був повідомлений про те, що буде вирішуватися питання про позбавлення його батьківських прав.

Матеріали справи не містять доказів, що заборгованість зі сплати аліментів негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що довідки з Комунальних закладів охорони здоров'я, дошкільних навчальних закладів, виховних секцій, заяву репетитора не є достатніми доказами підтверджуючими умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків, його байдужого ставлення до дитини і підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки, як це вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і на правильність висновків суду не впливають. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що невиконання відповідачем своїх обов'язків шкодить психічному і фізичному здоров'ю дитини.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року

Головуючий -

Судді: