АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Харків

справа № 639/9372/16-ц

провадження № 22-ц/790/2400/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі : ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання, встановлення права користування частиною квартири, усунення перешкод у користування та розпорядженні квартирою та вселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, постановлене 16 січня 2018 року, під головуванням судді Єрмоленко В.Б., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділення із спільної сумісної власності кв. 199, розташованої по Григорівському шосе, 57-А , належну йому 1/4 частину та зобовязати відповідачів сплатити компенсацію вартості цієї частини у розмірі 176368 грн. Після подання відповідачами своїх заперечень проти виділення частки майна та сплати матеріальної компенсації, позивач уточнив свої вимоги і просив визнати за ним право користування ј частиною квартири 199 по Григорівському шосе, 57-а, виділити йому в окреме користування кімнату площею 13,3 кв.м., усунути перешкоди у праві користування і розпорядження належною йому частиною квартири шляхом вселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що в квартирі проживає колишня дружина ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_2 - син ОСОБА_5 від першого шлюбу понад десять років постійно мешкає у м.Києві. На теперішній час у позивача виникла потреба у користуванні ј частиною належної йому на праві власності квартирою, проте відповідачі поміняли замки на вхідних дверях, перешкоджають йому користуватися власністю, однак дозволяють проживати своїм квартирантам. Вказує, що відповідач отримала спадщину, має на праві власності житловий будинок, користується і будинком, і квартирою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування ј частиною квартири АДРЕСА_1. Встановлено наступний порядок користування трикімнатною квартирою № 199 буд. 57-а по вул. Григорівське шосе в м. Харкові, виділивши в індивідуальне користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 5 житловою площею 9,9 кв.м., у сумісне користування ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , прож. ІНФОРМАЦІЯ_1, житлову кімнату № 2 житловою площею 13,3 кв.м. з балконом, житлову кімнату № 6 житловою площею 16,9 кв.м. з балконом. У спільному коритуванні співвласників квартири залишити кухню пл. 9,6 кв.м., ванну кімнату пл. 2,6 кв.м., вбиральню пл. 1,0 кв.м., коридор площею 11,8 кв.м. Усунуто перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 шляхом вселення його до квартири АДРЕСА_2. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовій збір по 426,66 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не враховані обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті. Вказує на те, що суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вже нібито виділена саме ј частина майна та не враховує, що власність між позивачем та відповідачем є спільною сумісною власністю (що підтверджувалось свідоцтвом про право власності на житло від 26.08.2003 року). Зазначає, що суд здійснив виділення майна в натурі навіть без висновку будівельно-технічної експертизи, лише скориставшись технічним паспортом, та не врахував, що за 16 років відсутності позивача в спірній квартирі в ній могли відбутися будівельні переобладнання. Таким чином, суд, виділяючи в натурі частину квартири в користування, передчасно прийшов до висновку, що ОСОБА_1 належить саме ј частка квартири. Звертає увагу суду на те, що доказів того, що позивач дійсно мав намір та здійснював будь-які дії для отримання даних ключів, позивач не надавав та судом не досліджувалось.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є надуманою. Зазначає, що він є власником спірної квартири, ордер на яку ним отримано у 1997 році, працюючи в органах МВС. Звертає увагу суду на те, що у суді першої інстанції він надав достатньо доказів, що відповідачка чинила перешкоди у користуванні та володінні квартирою йому, сину та онукам.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що власниками квартири № 199 буд. 57-а по Григорівському шосе в м. Харкові є ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.08.2003 р. за реєстровим № 6-03-222861.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 356, ч. 1-3 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок житлового будинку з володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат пл. 16,9 кв.м. з балконом ( прим.6), пл. 13,3 кв.м. з балконом ( прим.2), пл. 9,9 кв.м. ( прим. 5), кухні площею 9,6 кв.м.( прим.7), ванної кімнати (прим.4) площею 2,6 кв.м, вбиральні ( прим.3) площею 1,0 кв.м, коридора ( прим.1) площею 11,8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом. Загальна площа квартири 67,6 кв.м., житлова площа- 40,1 кв.м.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Таким чином правильним є висновок суду першої інстанції про те, що визначаючи порядок користування слід виходити з того, що сторони мають рівні права на користування спірним нерухомим майном.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що її частка має бути збільшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а саме того, що позивач у 2002 році залишив родину, не сплачував аліменти, 16 років мешкає з іншою родиною у трикімнатній квартирі, має власний будинок; ОСОБА_2 була вимушена сама забезпечувати дітей, сплачувати комунальні послуги, утримувати майно, робити ремонт.

Між тим, зазначені обставини колегія суддів не вважає такими, що впливають на розмір частки у праві власності позивача, не позбавляють його права користування спірним житлом. ОСОБА_2 має можливість захистити зазначені права, якщо вважає їх порушеними, у встановлений законом спосіб.

Відповідач звертає увагу на те, що суд здійснив виділ майна в натурі без висновку будівельно-технічної експертизи.

Такі твердження є помилковими, оскільки суд не вирішував питання про виділ майна в натурі, а лише визначив порядок користування спірним майном.

Відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що в квартирі здіснені будь-які будівельні переобладнання, що такі переобладнання не є самочинними, ОСОБА_2 не заперечувала, що кімната, яка виділена у користування позивачу 9,9 кв.м. за розміром відповідає наявній.

При визначенні судом порядку користування спірною квартирою не порушені майнові права співвласників, оскільки позивачу у користування виділена кімната, яка за площею є меншою, ніж та, що припадає.

Визначення у користування позивачу кімнати іншої, ніж ту, що він зазначав у позові не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позовними вимогами являється саме визначення порядку користування квартирою.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона заперечує право позивача користуватися спірною квартирою, тому суд першої інстанції також обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог про вселення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_6