Ухвала

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 646/5261/16-ц

провадження № 61-10981ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є братом та сестрою, 12 серпня 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ЖелезнякЛ. В., зареєстрований у реєстрі за № 1226. На підставі цього договору вказана квартира належить ОСОБА_6 на праві приватної власності. Вона здійснила державну реєстрацію прав на нерухоме майно, проте не вселяється до вказаної квартири у зв'язку з перешкодами, які чинить відповідач. У вказаній квартирі мешкає ОСОБА_5 як член сім'ї власника за згодою своєї сестри ОСОБА_6, а також його колишня дружина ОСОБА_4 За період з лютого 2015 року по лютий 2017 року ОСОБА_5 сплатив за надані комунальні послуги з водопостачання та водовідведення, опалення, енергопостачання місць загального користування будинку та прибудинкової території у розмірі 12 684,26 грн. Відповідач не сплачує за комунальні послуги, незважаючи на те, що також є їх споживачем, і між нею та ОСОБА_5 була досягнута домовленість щодо сплати комунальних платежів у рівних частках.

Із урахуванням зазначеного, позивачі просили позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості у розмірі 1/2 частини їх з ОСОБА_6 спільних витрат на оплату комунальних послуг у розмірі 6 342,13 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова, у складі судді Сороки О. П., від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6 342,13 грн. У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм апеляційної інстанції матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було винесено постанову без її участі у справі, чим було порушено її права, оскільки остання була позбавлена можливості надати пояснення та докази по справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами третьою та четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог статті 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходив із того, ОСОБА_4, проживаючи у АДРЕСА_2, не приймає участі у сплаті за надані комунальні послуги, а ОСОБА_5 сплатив за комунальні послуги 12 684,26 грн, у зв'язку із чим частка, яку мала б сплатити відповідач підлягає стягненню на користь ОСОБА_5 у розмірі 6 342,13 грн.

Окрім того, апеляційним судом встановлено, що до судового засідання, яке відбувалося 19 грудня 2017 року ОСОБА_4 не з'явилася, однак повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, надала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що вона знаходиться на стаціонарному лікуванні. Судом апеляційної інстанції вказану заяву залишено без задоволення, оскільки причини неявки ОСОБА_4, викладені в ній, визнано судом неповажними, виходячи з вимог частини другої статті 372 ЦПК України, а також ненадання ОСОБА_4 належних доказів того, що саме в період розгляду справи вона знаходилася або буде знаходитися на стаціонарному лікуванні.

Та обставина, що ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не приймала участі під час розгляду справи в апеляційному порядку не впливає на правильність висновків апеляційного суду та не є безумовною підставою для скасування оскарженої постанови.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для виникнення сумнівів у правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також дотриманні норм процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддівдійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта