Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

місто Київ

справа № 759/130/15-ц

провадження № 61-2950св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач (заявник) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Великохацької В. В. від 28 вересня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Соколової В. В., Гаращенка Д. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулось до суду із позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року № 92601 Ф ИЖН 30882 К 1 в сумі 75 604, 24 дол. США та 57 824, 50 грн, з яких: 63 386, 40 дол. США - заборгованість за кредитом строкова; 1 510, 06 дол. США - заборгованість за кредитом прострочена; 564, 11 дол. США - заборгованість за процентами поточна; 10 143, 67 дол. США - заборгованість за процентами прострочена; 3 771, 80 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності; 54 052, 70 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів та штраф за невиконання умов договору іпотеки без оформлення заставної від 07 жовтня 2008 року у сумі 27 490, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укргазбанк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивачем надано відповідачу кредит на споживчі цілі у сумі 73 660, 00 дол. США строком на 18 років з 07 жовтня 2008 року до 06 квітня 2026 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 14, 4 % річних, комісія за відкриття позичкового рахунку - 1, 5 % від суми кредиту. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі не менше 961,00 дол. США. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором, ОСОБА_3 передав ПАТ "Укргазбанк" в іпотеку квартиру № АДРЕСА_1, про що 07 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки без оформлення заставної № 92601 Ф ИЖН 30882 И 1. У пункті 3.3.1. кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплачувати заборгованість за кредитним договором, проценти за користування кредитом у строки, передбачені цим договором, проте боржник не дотримувався умов кредитного договору, не сплачував щомісячно платежі у розмірі та порядку, визначеному договором та додатком до нього, у зв'язку із чим у відповідача утворилась заборгованість перед банком.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року позов ПАТ "Укргазбанк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, що складається з заборгованості зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 64 896, 46 дол. США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 10 707, 78 дол. США; пеню за порушення строків сплати кредиту та процентів за його користування у сумі 57 824, 50 грн; штраф за порушення договірних зобов'язань щодо страхування предмета іпотеки у сумі 27 490, 00 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, оскільки ОСОБА_3 систематично не виконувались взяті на себе за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного та повного погашення кредиту, процентів за його користування, допущено заборгованість зі сплати кредиту, вимоги банку є обґрунтованими та правомірними. При цьому, оскільки ОСОБА_3 не застрахував предмет іпотеки за договором іпотеки, він повинен сплатити позивачу штраф у розмірі 27 490, 00 грн відповідно до пункту 4.2 цього договору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що посилання відповідача на неможливість передбачити зміну курсу валют та виконати умови кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено. Окрім цього, відповідач не звертався із позовом про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, а тому ці договори з огляду на презумпцію правомірності правочину є обов'язковими до виконання.

У касаційній скарзі, поданій 03 березня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що справу розглянуто за відсутності відповідача, незважаючи на подання відповідних клопотань про відкладення розгляду справи. Внаслідок цього ОСОБА_3 був позбавлений можливості заявити в судовому засіданні заяву про застосування позовної давності, надати додаткові пояснення, докази, що стосуються обставин, взяти участь у судових дебатах. Також зазначив, що судами неправильно кваліфіковані правовідносини між сторонами та не застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, посилався на те, що згідно із зазначеним Законом надання споживчих кредитів у іноземній валюті було заборонено. Окрім цього, судом не застосовано положення статті 551 ЦК України, відповідно до яких розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. За твердженням заявника, судами також не було враховано, що позивачем самовільно збільшено розмір процентів за кредитним договором.

У відзиві ПАТ "Укргазбанк" просило касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення залишити без змін. В обґрунтування позиції посилалось на те, що кредитний договір укладений до внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, отже посилання заявника на положення цього Закону у відповідній частині є необґрунтованими. Щодо доводів ОСОБА_3 про протиправність збільшення відсоткової ставки банк зазначив, що таке збільшення передбачене умовами договору у разі виникнення простроченої заборгованості, а тому сторони погодили збільшення відсоткової ставки, підписавши кредитний договір. В частині доводів заявника про необхідність зменшення суми пені за правилами статті 551 ЦК України банк зазначив, що для застосування наведеної норми права відповідачу необхідно було подати відповідну заяву, правом на що він не скористався. При цьому, за правилом цієї статті зменшення розміру пені є можливим тільки у випадку, коли розмір неустойки є значно більшим, ніж розмір основного зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 14 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 22 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір від 07 жовтня 2008 року № 92601 Ф ИЖН 30882 К 1, відповідно до якого позивачем надано відповідачу кредит на споживчі цілі у сумі 73 660, 00 дол. США зі строком користування з 07 жовтня 2008 року до 06 квітня 2026 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 14, 4 % річних, комісія за відкриття позичкового рахунку - 1, 5% від суми кредиту. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі не менше 961, 00 дол. США. ОСОБА_3 одержав кошти, отримані у сумі 73 660, 00 дол. США та використав їх на споживчі цілі.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором, ОСОБА_3 передав ПАТ "Укргазбанк" в іпотеку квартиру № АДРЕСА_1, про що 07 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки без оформлення заставної № 92601 Ф ИЖН 30882 И1.

ОСОБА_3 систематично не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасної та повної сплати суми кредиту, процентів за його користування, допустив заборгованість зі сплати кредиту, що складається з: суми строкової заборгованості за кредитом у розмірі 63 386, 40 дол. США, простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1 510, 06 дол. США, процентів за користування кредитом у розмірі 564, 11 дол. США, прострочених відсотків у сумі 10 143, 67 дол. США.

Зважаючи на встановлені обставини, Верховний Суд зробив висновок, що, ухвалюючи рішення про стягнення суми кредитної заборгованості з відповідача, судами правильно визначено характер спору між сторонами, його правову природу, норми права, якими його врегульовано, та належним чином вирішено спір.

Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 629 ЦК України установлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником строків/термінів сплати будь-яких платежів за цим договором, банк вправі вимагати дострокового виконання зобов'язань за цим договором.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із доведеності й обґрунтованості заявлених позивачем вимог та наявності правових підстав для дострокового стягнення усієї суми заборгованості, яка утворилася внаслідок неналежного виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до абзацу третього пункту 3.3.4 кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом позичальник зобов'язується сплачувати проценти за кредитом, виходячи з процентної ставки, встановленої пунктом 3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом, та пеню у розмірі 0, 1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Таким чином, доводи заявника щодо протиправного підвищення відсотків в односторонньому порядку та нарахування пені спростовуються умовами кредитного договору, в якому передбачено, що з моменту його підписання ОСОБА_3 фактично надав згоду банку на нарахування підвищених відсотків у разі настання відповідної обставини у вигляді виникнення прострочення позичальника.

Доводи касаційної скарги щодо порушення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті, також не заслуговують на увагу. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України від 22 вересня 2011 року

№ 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Ураховуючи, що на час укладення кредитного договору від 07 жовтня 2008 року Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, доводи заявника у цій частині є необґрунтованими.

Посилання в касаційній скарзі на незастосування судами статті 551 ЦК України не є обґрунтованими, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, правило частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 12 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. У цій справі розмір неустойки складає 57 824, 50 грн, що є значно меншою сумою, аніж розмір основної заборгованості, що складає 75 604, 24 дол. США, що позбавляє суд правових підстав для застосування норм статті 551 ЦК України

Доводи касаційної скарги щодо порушень вимог процесуального законодавства, внаслідок чого заявник був позбавлений можливості брати участь у справі, подавати докази, заяви та клопотання, надавати пояснення не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Ruiz-Mateos v. Spain» від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них.

Право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, «Stanev v. Bulgaria» від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06. Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо не переслідує законну мету і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, «Fayed v. the United Kingdom» від 06 жовтня 1994 року, заява № 17101/90, «Markovic and Others v. Italy» від 14 грудня 2006 року, заява № 1398/03.

Відповідно до матеріалів справи позов ПАТ «Укргазбанк» поданий до суду 09 січня 2015 року. За повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 60) 11 лютого 2015 року відповідач отримав судову повістку про виклик у судове засідання 03 березня 2015 року разом з копією позову та ухвалою про відкриття провадження.

Відповідно до власноручної розписки ОСОБА_3 від 03 березня 2015 року його повідомлено про дату наступного судового засідання - 16 квітня 2015 року. 16 квітня 2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з неявкою відповідача.

19 квітня 2015 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 20 травня 2015 року, у зв'язку з хворобою.

За повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 75) 04 червня 2015 року відповідач отримав судову повістку на судове засідання 05 серпня 2015 року.

Відповідно до журналу судового засідання від 05 серпня 2015 року відповідач особисто брав участь у судовому засіданні, розгляд справи відкладено до 19 серпня 2015 року у зв'язку із висловленням позиції сторін щодо можливого мирного врегулювання спору.

19 серпня 2015 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про відкладення судового засідання, призначеного на цей день у зв'язку з хворобою, на підставі чого розгляд справи відкладено до 28 вересня 2015 року.

За повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 89) 03 вересня 2015 року відповідач отримав судову повістку на судове засідання 28 вересня 2015 року.

Таким чином, ОСОБА_3 було відомо про наявність судового провадження за відповідним позовом щонайменше за вісім місяців до дня ухвалення оскаржуваного рішення, що свідчить про існування у нього дійсної можливості ознайомитися з позовною заявою, матеріалами цивільної справи, усіма доказами та зауваженнями, наданими позивачем, й дати відповідь на них у своїх запереченнях. Проте заявник не реалізував належні йому права, зокрема, право на подання заяви про застосування позовної давності, а так само не навів обґрунтованих доводів щодо того, що він був обмежений судом у своїх правах.

Щодо доводів заявника про протиправний розгляд справи апеляційним судом за його відсутності Верховний Суд зробив висновок, що такі посилання не є слушними, з огляду на те, що до клопотання відповідача про відкладення судового засідання не надано підтверджуючих документів про наявність захворювання та перебування у стані тимчасової непрацездатності.

Таким чином, на переконання Верховного Суду, неодноразова неявка відповідача у судові засідання в судах першої та апеляційної інстанцій надавала судам об'єктивні підстави для розгляду справи за його відсутності, таке процесуальне обмеження було обґрунтовано застосоване з метою реалізації права позивача на своєчасний та швидкий розгляд справи у ситуації, коли заявник не виявив належної активної процесуальної поведінки під час розгляду справи за його участю.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо незаконності оскаржених судових рішень в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу за порушення договірних зобов'язань щодо страхування предмета іпотеки, у зв'язку із чим згідно з вимогами статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик