Справа № 161/5929/18
Провадження № 2/161/2121/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Бортнюка А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульгана Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником є її син - ОСОБА_8. В квартирі, також зареєстрована внучка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2015 року - моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, там не проживає, інтересу до житла не проявляє, не оплачує вартості комунальних послуг. Своєю реєстрацією в належній позивачу квартирі, малолітня ОСОБА_6 створює перешкоди у користуванні власністю, оскільки позивач несе більші витрати за комунальні послуги.

З посиланням на вимоги ч.2 ст. 405 та ст. 391 ЦК України, ст.. 71, 72 ЖК України, та на ту обставину, що малолітня відповідач без поважних причин не мешкає за постійним місцем реєстрації близько 4 років, позивач просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 23 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Луцької міської ради.

ОСОБА_6 є неповнолітньою особою, та відповідно до вимог ст.. 242 ЦК України її інтереси представляє її матір - ОСОБА_9, яка в зв'язку з укладенням шлюбу 22 липня 2017 року змінила прізвище на ОСОБА_5.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Вказував, що малолітня ОСОБА_6 протягом тривалого часу в спірному житлі не проживає, бажання повернутись та вселитись до житла не виявляла, а зняти в добровільному порядку з реєстраційного обліку неповнолітню доньку ОСОБА_5 не бажає.

Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, вказуючи, що малолітня ОСОБА_6 була зареєстрована у квартирі за місцем проживання її батька - ОСОБА_8, який є співвласником квартири. При цьому, зазначає, що після досягнення 14 років малолітня самостійно буде вправі вибирати місце проживання з одним із батьків

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні вказував на те, що задоволення позовних вимог призведе до порушення законних прав неповнолітньої дитини.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, квартир АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Згідно копії будинкової книги, в квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_8.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8.

Згідно відповіді на звернення, наданої адвокату ОСОБА_10, Луцьким відділом поліції Головного управління національної поліції у Волинській області від 22.03.2018 року, опитані сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили той факт, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає за адресою АДРЕСА_1 на протязі 4 років.

Також ствердили факт не проживання в належній позивачу квартирі малолітньої ОСОБА_6 допитані в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК України). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК України).

Гарантованому ст.9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов'язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК України).

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі) або одного них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_6 фактично не проживає у спірній квартирі з 2015 року, оскільки з того часу її батьки, через припинення шлюбних стосунків, стали проживати окремо. По теперішній час малолітня ОСОБА_6 проживає з матір'ю, але залишаючись членом сім'ї своїх батьків зберігала право користування і спірною квартирою, оскільки продовжує бути членом сім'ї співвласника цієї квартири та в ній продовжує проживати її батько - ОСОБА_8. Оскільки між батьками ОСОБА_6 не було спору щодо визначення її місця проживання, то вона має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст.29 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання.

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі свідчить про відсутність заперечень ОСОБА_4 щодо набуття малолітньою права на користування та проживання у спірній квартирі на правах члена сім'ї наймача.

Таким чином, ОСОБА_6 за згодою позивача ОСОБА_4 набула право користування спірною квартирою.

До теперішнього часу ОСОБА_6 не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її не проживання у спірній квартирі, оскільки вона в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов'язки члена сім'ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання. Отже, відсутні правові підстави для втрати малолітньою ОСОБА_6, права користування спірною квартирою.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, доводи позивача про наявність підстав для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження, а тому позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 3,160 СК України, ст.ст. 1,2,9,10,71, 156,162 ЖК України , ст.ст. 29, 319, 321,383,391, 405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1);

Відповідач: ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 (АДРЕСА_2; паспорт НОМЕР_2);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Службу у справах дітей Луцької міської ради ( місцезнаходження: вул. Богдана Хмельницького,19 м. Луцьк; ).

Дата складання повного тексту рішення 7 грудня 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк