Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 330/2203/16Головуючий у 1-й інстанції Федорець С.В.
Пр. № 22-ц/778/210/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж», треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом(т.с. 1 а.с. 3-6), в якому просила визнати договір про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року, укладений між ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж та ОСОБА_6 недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що з метою забезпечення зовнішнього електропостачання електроустановок бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_1, 05.11.2009 року ОСОБА_2 було придбано 250 метрів кабелю АВВГ 3х185+1х150 та 11.11.2009 року був придбаний трансформатор НОМЕР_2. 01.06.2009 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ОСОБА_6, діючого за себе особисто та як представник ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 по довіреностям від 09.06.2008 року, був укладений договір № П144/81-09 про приєднання до електричних мереж. 07.12.2009 року за нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 довіреності на ім'я ОСОБА_6 були скасовані. В серпні 2016 року при здійсненні представниками Якимівського РЕМ перевірки засобів обліку спожитої електричної енергії, було з'ясовано, що 13.05.2010 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський РЕМ уклало з ОСОБА_8 договір про постачання електричної енергії № 741. 16.08.2016 року на адресу Якимівського РЕМ представником ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 був надісланий лист з проханням привести у відповідність до кількості споживачів Договір № 741 про постачання електричної енергії від 13.05.2010 року, уклавши його з усіма сторонами виниклих правовідносин. Однак, до теперішнього часу такого договору не укладено і продовжує діяти договір саме з відповідачем ОСОБА_8

Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі за вищезазначеним позовом ОСОБА_9 відкрито (т.с. 1 а.с. 21).

В свою чергу третя особа ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом (т.с. 1 а.с. 45-47) до ФОП ОСОБА_6, ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж», в якому просив визнати за ним право власності на трансформатор НОМЕР_1.

В обґрунтування позову зазначав, що з метою забезпечення зовнішнього електропостачання електроустановок бази відпочинку за адресою АДРЕСА_2 05.11.2009 року ним було придбано 250 метрів кабелю АВВГ 3х185+1х150 та 11.11.2009 року та трансформатор НОМЕР_2. В подальшому, за змістом позовної заяви він погодився з обставинами укладання договору про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі структурного підрозділу Якимівський район електричних мереж та ОСОБА_6, що були викладені в первісному позові та вважав, що дії ФОП ОСОБА_6 спрямовані на розпорядження належним йому майном.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 82) зазначені позови ОСОБА_4 та ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження у цій справі.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року (т.с. 1 а.с. 175-178) у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині відмови у задоволенні позову кожного), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач та третя особа, яка заявляє самостійні позовні вимоги у цій справі, подали апеляційні скарги.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 183-186) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позови задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 194-197) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позови задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито (т.с. 2 а.с. 1-2), справу призначено до розгляду (т.с. 2 а.с. 7) з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному переглядів цієї справи.

Оскільки, в силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні 01 лютого 2018 року (т.с. 2 а.с. 41-42) апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, досліджено матеріали справи, у справі оголошено перерву в порядку задоволення клопотання осіб, які беруть участь у справі, з приводу надання часу для можливого врегулювання питання у позасудовому порядку.

У судовому засіданні 22 березня 2018 року (т.с. 2 а.с. 68-69) продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом, заслухано додаткові пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, встановлено, що у позасудовому порядку спір не врегульований, у розгляді цієї справи оголошено перерву в порядку задоволення клопотання всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, про надання їм ще часу для можливого укладення мирової угоди у цій справі.

У судове засідання 17 травня 2018 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 71-79) позивач ОСОБА_4, відповідач ФОП ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_7 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_4, відповідача ФОП ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_7 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги у цій справі, ОСОБА_2, представника останнього за ордером (т.с. 2 а.с. 66-67) - адвоката ОСОБА_10, який також є одночасно представником позивача ОСОБА_4 за ордером (т.с. 2 а.с. 65), інтереси яких у цій справі не суперечать, представника відповідача ФОП ОСОБА_6 за договором - адвоката (т.с. 1 а.с. 65, 68) ОСОБА_11, представника відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго» за довіреністю - адвоката (т.с. 2 а.с. 39-40) ОСОБА_12

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що всі особи, які беруть участь у справі, окрім, позивача ОСОБА_4 та третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги у цій справі, ОСОБА_2, із вищезазначеним рішенням суд першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для …зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 265 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_2, керувався ст.ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 203, 215, 237, 239, 244, 247, 249 ЦК України, Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.96 N 28, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_4, та пропуску строку позовної давності ОСОБА_2 у цій справі..

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись лише частково з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (04 липня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що договір про приєднання до електричних мереж № П144/81-09 від 01.06.2009 року(т.с. 1 а.с. 12) було укладено між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ОСОБА_6, діючим за себе особисто , так й як представником ОСОБА_2 на підставі довіреності від 19.06.2008 року Р№-1336, представником ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19.06.2008 року Р№-1337, представником ОСОБА_7 на підставі довіреності від 19.06.2008 року Р№1335.

Довіреністю від 19.06.2008 року Р№1336 підтверджуються повноваження ОСОБА_6 представляти інтереси ОСОБА_2, довіреністю від 19.06.2008 року Р№1337 підтверджуються повноваження ОСОБА_6 представляти інтереси ОСОБА_4, довіреністю від 19.06.2008 року № 1335 ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси.

ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було складено заяви про припинення ОСОБА_6 представництва за довіреностями, посвідченими 19.06.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. Зазначені заяви були посвідчені 07.12.2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. За змістом цих заяв ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 повідомляють відповідача ОСОБА_6 про припинення його представництва за довіреностями та просять негайно після отримання цієї заяви повернути довірителям оригінали скасованих довіреностей. З тексту заяв вбачається, що ОСОБА_6 роз'яснено положення ст. 249 ЦК України, згідно яких його дії з використанням скасованих довіреностей після вручення цих зав не будуть мати для довірителів будь-яких юридичних наслідків. Повідомлено, що одночасно з нотаріальним оформленням цієї заяви ОСОБА_14, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулись до нотаріуса з проханням про здійснення відповідної процедури скасування довіреностей (т.с. 1 а.с. 13-15).

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК Україна представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із вимогами ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

В силу вимог ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Аналізуючі зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пояснення представника ОСОБА_6 та представника ВАТ «Запоріжжяобленерго» щодо неотримання відповідачами заяв про припинення повноважень ОСОБА_6 заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі докази підтвердження направлення та отримання відповідачами вказаних вище посвідчених нотаріусом заяв про припинення повноваження та скасування довіреностей.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_4 не доведено повідомлення відповідачів про припинення повноважень ОСОБА_6 за довіреністю від 19.06.2008 року Р№1337, в зв'язку з чим вважає посилання сторони позивача на ці обставини є необґрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції також було правильно враховано те, що відповідач ОСОБА_6 був стороною договору №П144/81-09 про приєднання до електричних мереж, так як і позивачка ОСОБА_4 Таким чином, і він і ОСОБА_4 мали рівні права на укладення договору про постачання електричної енергії з ВАТ «Запоріжжяобленерго».

Так, ФОП ОСОБА_6, уклавши договір про постачання електричної енергії №741 від 13.05.2010 року (т.с. 1 а.с. 16), діяв, реалізуючи свої особисті права.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що із оспорюваного договору не вбачається, що він діяв від імені, зокрема, ОСОБА_4

З яких причин позивачка, скасувавши довіреність, не стала укладати договір про постачання електричної енергії та не реалізувала своє право на це, представник позивачки не пояснив суду першої інстанції у цій справі.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що взагалі не вбачається порушення відповідачами прав позивачки ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного договору.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов правильного до висновку про те, що договір про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року, укладений між ФОП ОСОБА_6 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» у відповідності до положень пункту 5 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.96 N 28 (в редакції, діючої на час виникнення правовідносин), і на момент укладення договору про постачання електричної енергії № 741 від 13.05.2010 року відповідачі діяли правомірно, і це виключає у даному разі застосування положень ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання даного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав відповідну оцінку, та з якою погоджується апеляційний суд у цій справі.

Вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію останньої, як позивача у цій справі, та яку вона та її представник вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ОСОБА_4 мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права … осіб …у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем ОСОБА_4 позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_4 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, у цій справі були відсутні.

Позивач ОСОБА_4 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача ОСОБА_4 у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, у тому числі у межах апеляційної скарги ОСОБА_4

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі в обґрунтування саме позову ОСОБА_4 апеляційному суду останньою та її представником не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині вирішення позову ОСОБА_4, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті у цій частині.

Будь-які описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі, зокрема в прізвищі позивача ОСОБА_15 (копія паспорту т.с. 1 а.с. 7) тощо, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення позову ОСОБА_4, а можуть бути виправлені у подальшому за ініціативою суду чи за заявою учасників справи судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Однак, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи в частині вирішення позову ОСОБА_2 у цій справі та допустився помилки.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із видатковою накладною № П-00000003 від 11.11.2009 року, оригінал якої було досліджено судом першої інстанції у цій справі, про що прямо зазначено судом першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі, саме ОСОБА_2 придбав трансформатор НОМЕР_3 (копія т.с. 1 а.с. 53).

Відповідачем ФОП ОСОБА_6 та представником останнього не було надано суду першої інстанції належних, допустимих доказів придбання вищезазначеного трансформатора за рахунок коштів ОСОБА_6

Саме зазначений трансформатор встановлений на б/в за договором ФОП ОСОБА_6 № 741 від 13.05.2010 року (т.с. 1 а.с. 16), що підтверджується довідкою ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Якимівського району електричних мереж № 56/566 від 12.12.2016 року (копія т.с. 1 а.с. 202, яка була надана ОСОБА_2 до його апеляційної скарги апеляційному суду, та яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2.).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що права ОСОБА_2, як власника вищезазначеного трансформатора, порушені з боку ФОП ОСОБА_6

Однак, суд першої інстанції помилково вважав, що в силу вимог ст. ст. 257, 267 ч.ч. 3,4 ЦК України для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі можна застосувати сплив загального (трирічного) строку позовної давності за заявою представника відповідача ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_11, здійсненою до ухвалення судом першої інстанції у цій справі (т.с. 1 а.с. 165-166).

Оскільки, помилково вважав, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, придбавши 11.11.2009 року спірне майно і припинивши 07.09.2009 року своєю нотаріально посвідченою заявою повноваження відповідача ОСОБА_6 шляхом скасування довіреності від 19.08.2008 року, мав можливість заявити про порушення його майнових прав протягом трирічного строку позовної давності, будучи обізнаним про використання належного йому майна у схемі підключення бази відпочинку до електричного постачання, тобто фактично використання його, як він стверджує, майна іншими особами, в тому числі і відповідачем ФОП ОСОБА_6, однак звернувся до суду із вищезазначеним позовом лише у лютому 2016 року (т.с. 1 а.с. 45).

Помилкові висновки суду першої інстанції щодо спливу строку загального (трирічного) позовної давності для ОСОБА_2 виникли тому, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 у суді першої інстанції у судовому засіданні 09.02.2017 року щодо того, що про оспорювання права власності його довірителя на трансформатор стало відомо лише під час судового засідання під час надання пояснень представником відповідача ФОП ОСОБА_6 - ОСОБА_11 у цій справі, яка, в обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_4, зокрема, зазначила, що не встановлено, хто саме є власником цього трансформатора, до цього ФОП ОСОБА_6 не оспорювався факт придбання цього трансформатора саме ОСОБА_2 та за рахунок останнього.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, строк позовної давності для ОСОБА_2 для звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі не збіг.

Проте, спосіб захисту порушеного саме з боку відповідача ФОП ОСОБА_6 права ОСОБА_2 у цій справі, зокрема обраним ОСОБА_2 способом шляхом визнання права власності на трансформатор НОМЕР_1, який є рухомим майном (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та належність якого саме ОСОБА_2 у цій справі підтверджена належними, допустимими (письмовими) доказами, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права останнього.

А тому, апеляційний суд вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_2 його право окремо від цієї справи у позасудовому чи судовому порядку вирішувати питання із ФОП ОСОБА_6 про витребування цього трансформатора із володіння останнього чи компенсації вартості останнього або про встановлення відповідної плати (тощо) за його використання останнім.

При вищевикладених обставинах:

- доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_4 у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог ЦПК України.

- а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій справі лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Крім того, встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції в порядку ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 у цій справі слід залишити без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 слід задовольнити частково; рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року у цій справі змінити в частини правового обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2; в решті рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 апеляційним судом при вищевикладених обставинах у цій справі, останні не мають права за рахунок відповідачів у цій справі на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 при подачі ними вищезазначених апеляційних скарг до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 10 ч. 4, 58-61, 88, 213-214 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 368, 371 - 372, 374-375, 376, 381-384, п. п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року у цій справі змінити в частини правового обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2.

В решті рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту останньої.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 29.05.2018 року, оскільки у період з 26.05.2018 року по 28.05.2018 року включно мали місце світкові та вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.