АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Київ

Справа № 22-3506 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Яценко Н.О.

Унікальний № 756/10960/17-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому просив розірвати шлюб між сторонами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 21.06.2013 р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась спільна дитини - донька ОСОБА_3.

Починаючи з 2015 року відносини між сторонами почали погіршуватися, вони втратили почуття любові та взаємоповаги один до одного, а з кінця 2015 року сім'я існує формально.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року позов задоволено та шлюб розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилалась на те, що викладені в рішенні суду першої інстанції обставини щодо визнання нею позову не відповідають дійсності, судом не були враховані покази надані в судовому засіданні апелянтом та її представником щодо часового проміжку фактичного припинення шлюбних відносин, не встановлено чи досягнуто між сторонами згоди щодо місця проживання дитини, розміру аліментів на її утримання та утримання дружини, не надано правову оцінку твердженням позивача щодо існування перешкод в спілкуванні з дитиною та порушення його батьківських прав.

Сторони в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялись про час, місце та дату судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 21.06.2013 року сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №646, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9)

Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6)

08.12.2017 р. ОСОБА_4 звернулась з заявою про об'єднання справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу №756/10960/17 та справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів №756/11052/17 в одне провадження (а.с.35)

Ухвали, щодо розгляду заяви про об'єднання, матеріали справи не містять.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сім'я розпалась через різні погляди на життя, шлюбно-сімейні відносини фактично припинені, і наміру зберігати сім'ю сторони не мають, а подальше спільне життя буде суперечити інтересам обох, збереження сім'ї неможливе.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.263 ЦПК України (в редакції 2017 р.) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України (в редакції 2017р.) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції по суті відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та поданої апеляційної скарги, підставою звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до суду з позовами про розірвання шлюбу стало фактичне припинення між ним шлюбних відносин, бажання розірвати формально існуючий шлюб та не ведення спільного господарства.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що

подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя,

дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до положень ст.265 ЦПК України (в редакції 2017 р.) встановлені судом фактичні обставини справи, в тому числі конкретний період припинення шлюбних відносин між сторонами, зазначається в мотивувальній частині рішення суду, а позиція сторін в описовій його частині.

Зі змісту судового рішення вбачається, що в описовій частині міститься короткий виклад доводів позивача - ОСОБА_2, який стверджував про фактичне припинення відносин між сторонами з кінця 2015 року.

Самим судом першої інстанції певної дати, місяця та року розпаду сім'ї в рішенні суду не встановлено і не зазначено.

Посилання апелянта на пункт 14 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» щодо необхідності встановлення судом наявності або відсутності узгодженого рішення між подружжям щодо певних аспектів сімейного життя та подальших фінансових відносин, враховуючи їх порушення самим апелянтом в окремій позовній заяві, колегією суддів не приймаються до уваги.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України (в редакції 2004 р.) суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Аналогічне положення міститься і в ч.1 ст.13 ЦПК України (в редакції 2017 р.), відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розгляд справи судом першої інстанції та подальше постановлення рішення здійснено в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, інформації щодо звернення ОСОБА_4 з зустрічним позовом в межах даного провадження матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України (в редакції 2017 р.) учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України (в редакції 2017 р.) збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції 2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України (в редакції 2017 р.) предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, на те, що у судовому засіданні 24 січня 2018 р. апелянт та її представник позов визнали, та не заперечували проти його задоволення.

Заперечень проти позову не надавали, що підтверджується протоколом судового засідання від 24 січня 2018 р.( а.с. 44).

Заперечень щодо протоколу судового засідання до суду відповідач та її представник не подавали.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 25 травня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль