АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1303/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,23 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2

за участю секретаря: Попова М.В.

учасники справи:

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року у справі за позовом дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» до ОСОБА_6 про визнання договору оренди землі поновленим, визнання додаткової угоди укладеною,

рішення ухвалено під головуванням судді Шкреби В.В.,

в с т а н о в и л а :

ДСП «Агрокомплекс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору оренди землі поновленим, визнання додаткової угоди укладеною, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 вересня 2010 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,51 га., строком на 5 років Даний договір пройшов державну реєстрацію.

4 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про намір продовження дії договору, крім того надало проект додаткової угоди, проте ОСОБА_6 не розглянула їх пропозицію.

ДСП «Агрокомплекс» продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою.

У звязку з чим просили суд визнати договір оренди землі від 15 вересня 2010 року, укладений між ДСП «Агрокомплекс» та ОСОБА_6 поновленим на той самий строк, а також визнати додаткову угоду про продовження дії цього договору укладеною.

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДСП «Агрокомплекс» подали апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та просили суд, скасувати рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 08.11.2017 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки обставинам по справі. Разом з тим, суд при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував та не застосував нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, а саме: суд не врахував, що після пятирічного терміну, орендар продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою, продовжував сплачувати орендну плату за землю та є її законним орендарем відповідно до відомостей, які містяться в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також, апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд не надав належної оцінки ст. 33 Закону України «Про оренду землі» про переважне право орендаря, який належним чином виконує свої обовязки за договором, так у встановлений законом строк зробив пропозицію орендодавцю на укладення додаткової угоди до договору оренди землі.

Правом подання відзиву відповідач не скористався.

Справа в суді апеляційної інстанції розглядалась неодноразово. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2017 року апеляційна скарга ДСП «Агрокомплекс» залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відмовляючи в задоволення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не мала наміру подальшого використання земельної ділянки ДСП «Агрокомплекс», про що останнього повідомила у строк відповідно до умов договору, оскільки вважала, що має намір сама обробляти земельну ділянку. Окрім цього, лист-повідомлення ДСП «Агрокомплекс» щодо наміру продовження терміну дії договору оренди землі було направлене відповідачу пізніше, ніж за місяць до закінчення дії договору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ДСП «Агрокомплекс» задоволено частково, а постанова апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2017 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Представник ДСП «Агрокомплекс» подав заяву про відкладення розгляду справи, так як вона буду перебувати у відрядженні. Розгляд даної справи призначено повторно і представник ДСП «Агрокомплекс» повторно належним чином повідомлена про день та час розгляду справи. Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разу повторно неявки в судове засідання учасника, незалежно від причини неявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не в повній мірі дотримався всіх процедур передбачених статтею 33 Закону України «Про оренду землі», а саме заява позивача про продовження намірів була подана пізніше ніж за місяць до закінчення дії договору, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення строку оренди землі орендодавець мала намір самостійно обробляти землю.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,51 га.

15 вересня 2010 року між ОСОБА_6 (орендодавець) та ДСП «Агрокомплекс» був укладений договір оренди землі строком на 5 років. Цього ж дня був підписаний і акт прийому передачі землі. 28 грудня 2011 року вказаний договір пройшов державну реєстрацію. Відповідно до п. 45 договору оренди землі, він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином договір оренди землі є чинним до 28 грудня 2016 року.

11 серпня 2015 року ОСОБА_6 направила на адресу ДСП «Агрокомплекс» заяву про не бажання продовжувати договір оренди земельної ділянки.

04 вересня 2015 року ДСП «Агрокомплекс» направив на адресу ОСОБА_6 лист-пропозицію про намір укласти договір оренди землі на той самий строк, на який було укладено договір від 15.09.2010 року, та таким чином, продовжити його дію до 15 вересня 2020 року, на виконання даної пропозиції направлено проект додаткової угоди. Даний лист згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_6 отримала 10 вересня 2015 року.

Зазначені правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та Законом України «Про оренду землі».

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У частині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства України, Законом України «Про оренду землі».

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, невірно визначились з початком строку дії договору оренди землі та не встановлено, чи дотримано орендарем встановлені в статті 33 Закону України «Про оренду землі» умови та порядок скористатись своїм переважним правом на оренду землі.

Відповідно до статної 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обовязковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16. Зі змісту договору оренди землі від 15 вересня 2010 року вбачається, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, тобто після державної реєстрації з 28 грудня 2011 року, а не з моменту його укладення 15 вересня 2010 року, як помилково вважав суд першої інстанції.

Що стосується дотримання орендарем встановлені в статті 33 Закону України «Про оренду землі» умови та порядок скористатись своїм переважним правом на оренду землі, то колегія суддів виходить з наступного.

Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання договору оренди землі поновленим, визнання додаткової угоди укладеною по підставах визначених частинами першою-пятою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Частинами першою-пятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обовязки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар надав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Відповідно до п.8 договору оренди землі № 18 від 15 вересня 2010 року, після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Таку пропозицію орендар направив орендодавцю 04 вересня 2015 року, більше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору.

Відповідач ОСОБА_6 заперечувала в суді першої інстанції належне виконання позивачем своїх обовязків за договором оренди землі.

Відповідно до пункту 19 договору оренди землі орендар брав на себе зобовязання в місячний термін провести державну реєстрацію договору оренди в Кам`янському відділі регіональної філії ДП Центр ДЗК, однак провів державну реєстрацію договору оренди землі лише 28 грудня 2011 року, або ж через один рік та три місяці після підписання договору.

Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати не оформлялась відповідними актами, чим порушено права орендодавця, так як унеможливлює визначити щоб отримана продукція була нижча державних закупівельних цін ( пункти 9, 12 договору).

Орендар не забезпечив своєчасне складання проекту землеустрою, яким передбачено ротацію культур (п. 8 договору).

Виплата орендної плати проводилась несвоєчасно, а за 2016 рік оренда плата не була виплачена зовсім та земельна ділянка не оброблялась, чим грубо порушено п.8, п.9, п.11 договору оренди землі, що підтверджено довідкою з ДПА, в якій зазначено що за 2016-2017 року ОСОБА_6 не отримувала плату за передачу в оренду землі.

Зазначені обставини ДСП «Агрокомплекс» не спростовані як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі» можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та волевиявлення сторін.

ОСОБА_6 заперечує отримання нею пропозиції та тексту додаткової угоди, на які позивач посилається та надав повідомлення про їх отримання 10 вересня 2015 року. Разом з тим, позивачем не надано опис вкладення до даного цінного листа. Ухвалою Камянського районного суду від 31 серпня 2017 року витребовувались у позивача дані докази, ксерокопії яких ніким не завірені було надано суду, однак позивач не надав оригінали наданих ним ксерокопій (а.с. 85).

Переважність права на продовження договору оренди землі передбачає таку перевагу перед іншим орендарем. Разом з тим колегією суддів встановлено, що позивач ДСП «Агрокомплекс» ще за рік до закінчення договору оренди землі припинив обробляти предмет договору оренди в вересні 2015 року, що змусило власників земельних ділянок обєднатись і з липня 2016 року самостійно обробляти свої земельні ділянки (а.с. 57-58). За відсутності іншого орендаря земельної ділянки ДСП «Агрокомплекс» втрачає переважність свого права на оренду.

Недотримання ДСП «Агрокомплекс» вимог частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" при вирішенні за ним, як орендарем, переважного права на поновлення договору оренди, дає підстави колегія суддів зробити висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Так як судом першої інстанції було невірно встановлені фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, то апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування та ухвалення нового рішення, яким дочірньому сільськогосподарському підприємству «Агрокомплекс» необхідно відмовити в позові до ОСОБА_6 про визнання договору оренди землі поновленим, визнання додаткової угоди укладеною з підстав недотримання позивачем вимог частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані неприйнятними.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381 - 382 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 08 листопада 2017 року задовольнити частково.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 08 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити нове постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог дочірньому сільськогосподарському підприємству «Агрокомплекс» до ОСОБА_6 про визнання договору оренди землі поновленим, визнання додаткової угоди укладеною.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Судді Н.І.Гончар

ОСОБА_4

ОСОБА_2

Повний текст постанови складено 21 серпня 2018 року.