Справа № 522/2950/18
Провадження № 2/522/5372/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Ткаченко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 19 лютого 2018 року звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Одесміськелектротранс», в якому просить стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на свою користь 1446286,62 грн. інфляційних втрат та 228842,82 грн. 3% річних за період прострочення грошового зобов?язання з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 року по справі №522/3632/14 було скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.02.2016 року та залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року, яким, на підставі положень ст. 1214 ЦК України, з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 стягнуто 1525618,80 грн. за безпідставне користування КП у період з 01.03.2011 року по 01.03.2014 року нерухомим майном позивача. Позивач вказує, що прострочення грошового зобов?язання, виходячи зі змісту ч.1 ст. 1214 ЦК України, виникає з часу коли відповідач дізнався про користування без правових підстав таким майном, тобто з 01.03.2011 року, а не з рішення суду. Оскільки грошові кошти, які стягнуті судом знецінилися унаслідок інфляційних процесів, позивач вважає, що в період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року сукупний індекс інфляції складає 194,8 %, а сума боргу з врахуванням індексу інфляції складає 1446286,62 грн. відповідно. Також, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач вважає, що з відповідача належить стягнути 3% річних від простроченої суми, а саме 45765,56 грн., що в період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року (5 років) складає 228842,82 грн. (45765,56 * 5)

Провадження по справі відкрито 10 квітня 2018 року.

12 липня 2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. При цьому відповідач посилається на те, що позивач навмисно затягує строки звернення до суду, звернувшись до суду з позовом в першому випадку 04.03.2014 року (справа №522/3632/14), стягуючи кошти з 2011 року, а в даному випадку звернувшись лише в лютому 2018 року, стягуючи кошти з 2013 року, чим пропустив строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України. Крім того, відповідач вказує на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року по справі №522/3632/14 було відстрочено КП «ОМЕТ» виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року до 25 травня 2018 року, а тому підстави для застосування ст. 625 ЦК України, відсутні.

20 липня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що сума основного боргу розрахована лише 24 квітня 2015 року в рамках справи №522/3632/14, а отже саме ця дата є початком перебігу позовної давності для стягнення індексу інфляції та 3% річних, оскільки ці вимоги є похідними від суми основного боргу. При цьому, враховуючи те, що остаточне рішення щодо основного боргу ухвалене 22.02.2017 року, то саме це є подією з якої початок перебігу строку позовної давності починається заново. З цих підстав позивач просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Ухвалою суду від 20 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав просив відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року, на підставі положень ст. 1214 ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення коштів задоволено та вирішено стягнути з Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 525 618 (один мільйон пятсот двадцять пять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 80 коп. за користування в період з 01 березня 2011 року по 01 березня 2014 року приміщенням адміністративної будівлі літ. «Ж» площею 379, 6 кв. м. та приміщенням цеху по ремонту електротранспорту літ. «И» площею 690 кв. м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року, вказане рішення першої інстанції скасоване.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року по справі №522/3632/14 було скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.02.2016 року та залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року.

Таким чином, в силу положень ст. 349 ЦПК України (в редакції яка була чинною на дату винесення ухвали ВССУ), станом на 22.02.2017 року у Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» виникли не договірні (деліктні) зобов?язання перед ОСОБА_1 на суму 1 525 618 (один мільйон пятсот двадцять пять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 80 коп., які пов?язані з неправомірним використанням КП «Одесміськелектротранс» приміщенням ОСОБА_1 в період з 01.03.2011 року по 01.03.2014 року.

З огляду на це, суд вважає, що ОСОБА_1 звернувшись до суду 19.02.2018 року з даним позовом про стягнення за період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року інфляційних втрат та 3% річних, які пов?язані з основним боргом, не пропустив строк позовної давності, який передбачено ст. 257 ЦК України, так як перебіг цього строку розпочався саме 22.02.2017 року, виходячи з положень абзацу другого ч. 5 ст. 261 ЦК України.

Позивач вважає, що грошові кошти, які стягнуті судом за рішенням від 02.12.2015 року знецінилися унаслідок інфляційних процесів, що за період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року, враховуючи сукупний індекс інфляції в розмірі 194,8 %, складає 1446286,62 грн., на підтвердження цього надає відповідний розрахунок та посилається на положення ст. 625 ЦК України.

Також, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач вважає, що з відповідача належить стягнути 3% річних від простроченої суми, а саме 45765,56 грн., що в період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року (5 років) складає 228842,82 грн. (45765,56 * 5)

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані положення закону, на переконання суду, можуть бути застосовані у разі існування наступних складових: 1) наявності грошового зобов?язання; 2) прострочення виконання грошового зобов?язання; 3) вимоги кредитора.

При цьому, суд, керуючись положеннями ст. 417 ЦПК України, враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15.

Так, відповідно до вказаної правової позиції «за положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією ОСОБА_2 Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

ОСОБА_2 Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі».

Таким чином, суд встановив, що наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виникає з не договірних (деліктних) правовідносин, на вимогу кредитора можуть застосовуватися у вигляді сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, суд бере до уваги те, що і положення ст. 625 ЦК України і вказана правова позиція Верховного Суду стосуються ситуації коли наявне не тільки грошове зобов?язання деліктної природи, але й наявне прострочення виконання такого зобов?язання.

Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року по справі № 522/3632/14 (номер провадження № 6/522/335/17) задоволено заяву представника Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про відстрочку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про усунення перешкод у здійсненні права власності та відстрочено Комунальному підприємству «Одесміськелектротранс» виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про усунення перешкод у здійсненні права власності на 12 місяців, тобто до 25 травня 2018 року.

Тобто, станом на дату звернення позивача до суду, прострочення КП «Одесміськелектротранс» виконання грошового зобов?язання на суму 1 525 618 (один мільйон пятсот двадцять пять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 80 коп. на користь ОСОБА_1 не могло існувати в силу того, що боржник отримав відстрочку виконання рішення суду, яким встановлено це зобов?язання, на один рік, тобто до 25.05.2018 року.

З огляду на це, на переконання суду в даному випадку відсутня складова прострочення виконання грошового зобов?язання, яка є необхідною підставою для застосування наслідків, які передбачені ст. 625 ЦК України, а тому підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних судом не встановлено.

Таким чином, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 та відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 257, 261, 625 ЦК України, ст.ст. 263-265, 417 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» (, адреса: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) суму у розмірі 1446286 (один мільйон чотириста сорок шість тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 62 копійки інфляційних втрат та 228842 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот сорок дві) гривені 82 копійки трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов?язання з 01.01.2013 року по 31.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 11 грудня 2018 року.

Суддя Л.М. Чернявська

05.12.2018