Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 461/9768/15-ц

провадження № 61-17871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідач-позивач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Бойко С. М.,

Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», Банк) звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 795/08, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 414 442,36 євро, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % строком до 18 травня 2018 року. Додатковим договором від 08 липня 2009 року № 3 до кредитного договору № 795/08 від 21травня 2008 року було змінено розмір номінальної процентної ставки за користування кредитними коштами з 20 липня 2009 року до

15,5%. Додатковим договором від 26 липня 2011 року № 4 до цього ж кредитного договору було внесено зміни щодо строку повернення кредитних коштів, а саме зазначено, що кредит надається строком до 18 травня

2020 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином та надав позичальникові кредитні кошти в повному розмірі. У порушення умов вказаного кредитного договору позичальником було допущено прострочення погашення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 10 012 211,26 грн. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між Банком та

ОСОБА_4 26 липня 2011 року було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, вартість якої становить 253 700,00 грн. Оскільки у позичальника у зв?язку з несплатою кредитних платежів утворилась заборгованість, уточнивши позовні вимоги, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за Банком та стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за цим же договором у розмірі 10 012 211,26 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позов до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання договору іпотеки припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2011 року між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір іпотеки, згідно якого вона передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1. Зазначеним договором забезпечувалось зобов'язання її сина

ОСОБА_7, яке виникло з кредитного договору від 21 травня 2008 року

№ 795/08, укладеного між ним та Банком. Кредитні зобовязання за вказаним договором виконувались позичальником (її сином) згідно графіку платежів до 20 листопада 2014 року. Виплати за цим кредитним договором припинились з ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 загинув під час участі в бойових діях антитерористичної операції в Ясинуватському районі Донецької області. Про його смерть ПАТ «ВіЕйБі Банк» було повідомлено листом ТОВ «Юком» від 28 листопада 2014 року № 68. З цього моменту припинились платежі за кредитному договору від 21 травня 2008 року

№ 795/08. 15 серпня 2015 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» надіслав ОСОБА_4 вимогу № 11/2-24752 повернути кредитну заборгованість померлого ОСОБА_7 в розмірі 10 012 211,26 грн. При цьому відповідач повністю проігнорував факт смерті позичальника, а також такі обставини, як відкриття спадщини, склад спадкового майна, а також наявність спадкоємців померлого ОСОБА_7 Вказувала, що оскільки зобов'язання за кредитним договором, укладеним між її сином та Банком, припинилося з його смертю, то зобов'язання за іпотечним договором теж є припиненим.

У зв'язку з викладеним просила визнати припиненим договір іпотеки від

26 липня 2011 року, укладений між нею та Банком, та припинити обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено, зустрічний позов

ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим договір іпотеки від 26 липня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. 26 липня

2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 4767.

Припинено обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов'язання ОСОБА_6 за кредитним договором від 21 травня 2008 року № 795/08 є припиненим у зв'язку з його смертю, оскільки після відкриття спадщини ніхто із спадкоємців не звернувся протягом встановленого строку із заявою про її прийняття.Також судом зазначено, що на поручителя може бути покладено відповідальність за порушення позичальником зобов?язання у разі його смерті, лише за наявності у нього правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, оформленої договором. Оскільки спадщину після смерті ОСОБА_6 ніхто не прийняв, то зобов'язання ОСОБА_4 за іпотечним договором, теж є припиненим.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання договору іпотеки припиненим.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» необхідно відмовити до вступу у справу правонаступників, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити до встановлення кола спадкоємців після померлого позичальника ОСОБА_6, яким будуть передані його обов?язки боржника, а відповідно згода ОСОБА_4 на поручительство за обов?язками нового боржника.

У касаційній скарзі, поданій 06 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та залишити в цій частині рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку стосовно того, що оскільки Банком на сьогоднішній день не визначено нового боржника, то й не можна передбачити дії поручителя щодо нового боржника, тому підстав для припинення поруки не має. Однак суд залишив поза увагою той факт, що вона, звертаючись до Банку із зустрічною позовною вимогою, висловила свою відмову щодо забезпечення вимог за кредитним договором з новим боржником. Оскаржуваним судовим рішенням її позбавлено можливості вільно розпоряджатися вказаною квартирою.

21 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А., у яких зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що договір поруки не може бути припиненний до встановлення кола спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_6, тобто до заміни боржника у зобов?язанні. Доводи касаційної скарги є необрунтованими та на законність рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 не впливають.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ні рішення суду першої інстанції, ні рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди встановили, що 21 травня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 795/08, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 414 442,36 євро, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному договором. Кредитні кошти надавалися строком до

18 травня 2020 року (відповідно до додаткового договору № 4 від 26 липня 2011 року до Кредитного договору № 795/08 від 21 тарвня 2008 року).

26 липня 2011 року на забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, між Банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 50 років помер ОСОБА_6

Судами встановлено, що ніхто із спадкоємців боржника ОСОБА_6 не прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачає підстави припинення іпотеки, зокрема, іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

З огляду на положення зазначених норм Закону, суди при вирішенні позовних вимог про припинення іпотеки повинні перевірити наявність конкретної підстави припинення іпотеки, на яку посилається сторона, яка звернулася із такою позовною вимогою.

При цьому судам слід звертати увагу на те, що чинне законодавство не передбачає визнання припиненим договору іпотеки, оскільки правова природа припинення іпотеки є відмінною від визнання договору припиненим.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за позовом іпотекодавця про визнання іпотеки припиненною, а не шляхом припинення договору іпотеки, оскільки це суперечило б положенням статті 593 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку».

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 посилалася на те, що основне зобов'язання - кредитний договір припинилося внаслідок смерті її сина боржника ОСОБА_6, а відповідно припинилася іпотека.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов до взаємовиключних висновків, виходячи з наступних норм ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як уже зазначалося, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, заяви до нотаріальної контори від спадкоємців з приводу прийняття спадщини після померлого не надходили та свідоцтва про право на спадкове майно не видавались.

Разом з тим, згідно з частинами третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Вирішуючи спір, суди не з'ясували, чи перебував ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі, чи має він дітей або інших спадкоємців відповідно до статті 1258 ЦК України та чи не подавали такі особи заяви про відмову від спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону до уваги не взяли, не з'ясували, чи були спадкоємці, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому дійшли передчасного та помилкового висновку про те, що у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_6 спадкоємців його зобов'язання за кредитним договором від 28 грудня 2007 року

№ 2001/1207/98-021 є нерозривно пов'язаними з його особою та такими, що не можуть бути виконані іншими особами, а тому є припиненими на підставі статті частини першої статті 608 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання іншим боржником.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, у даній справі судам слід з'ясувати, чи відбулася заміна боржника у забезпеченому іпотекою зобов'язанні, чи дає зміст договору іпотеки підстави вважати, що іпотекодавець не погоджувався забезпечувати зобов'язання іншим боржником, і в залежності від встановленого визначитися із наявністю чи відсутністю конкретної правової підстави припинення іпотеки, передбаченої статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки встановлення обставин, які можуть бути підставою для припинення іпотеки, є визначальними і для правильного вирішення позовних вимог первісного позову ПАТ «ВіЕйБі Банк», ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню повністю.

Ураховуючи те, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено вищевказані порушення норм процесуального права щодо встановлення всіх обставин справи, Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі розгляду касаційної скарги та скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене в цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик