ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/839/18 Справа № 204/6236/16 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Вищого професійного училища №17 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року , -

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ директора Вищого професійного училища № 17 від 18.08.2017 року № 91-к/тр в частині звільнення його, викладача предмету «Захист Вітчизни», 06.09.2017 року у зв'язку з закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України; поновити його на посаді викладача предмета «Захист Вітчизни» у вищому професійному училищі № 17 та згідно остаточного розрахунку від 23.07.2018 року просив стягнути з Вищого професійного училища № 17 на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 07.09.2017 року по 23.07.2018 року у розмірі 60 571 грн. 30 коп., а також просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., та допустити негайне виконання рішення щодо поновлення його на посаді (а.с.1-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вищого професійного училища №17 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено (а.с.145-148).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.151-153).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 21 липня 2014 року між Вищим професійним училищем № 17 та ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно якого останній приймається на роботу до Вищого професійного училища № 17 на посаду майстра виробничого навчання на строк з 21.07.2014 року по 06.09.2015 року (а.с.53-56).

Згідно з наказом 21 липня 2014 року № 63-к/тр, ОСОБА_1 прийнятий на посаду майстра виробничого навчання за контрактом з 21.07.2014 року по 06.09.2015 року з окладам згідно зі штатним розкладом по 10 тарифному розряд (а.с.52).

Наказом Вищого професійного училища № 17 від 01 вересня 2014 року № 80, ОСОБА_1 з майстра виробничого навчання, переведений на посаду викладача предмету «Захист Вітчизни» з 01.09.2014 року з окладом згідно з штатним розкладом. 1 вересня 2014 року між ОСОБА_1, як викладачем, та директором Вищого професійного училища № 17 ОСОБА_3 було укладено контракт, термін дії якого з 01.09.2014 року по 06.09.2015 року (а.с.57).

Після закінчення строку дії контракт, а саме - з 06.09.2015 року, позивач ОСОБА_1 працював на посаді викладача предмету «Захист Вітчизни» Вищого професійного училища № 17, безстроково.

Наказом В.о. директора Вищого професійного училища № 17 від 02 вересня 2016 року № 428, з метою упорядкування трудових відносин з педагогічними працівниками ВПУ № 17, наказано попередити у письмові формі підлеглих педагогічних працівників, які не уклали контракту на період з 07.09.2016 року по 06.09.2017 року, про зміни у трудових відносинах між педагогічним працівником та вищим професійним училищем № 17 (а.с.64)

06 вересня 2016 року ОСОБА_1 був попереджений про зміни у трудових відносинах між педагогічними працівниками та вищим професійним училищем № 17, що підтверджується особистим підписом позивача у попередженні (а.с.65).

24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надав на ім'я директора ВПУ № 17 заяву, в якій просив укласти з ним трудовий договір на період з 01.11.2016 року по 06.09.2017 року (а.с.66).

24 жовтня 2016 року між Вищим професійним училищем № 17 та ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно якого останній приймається на роботу до Вищого професійного училища № 17 на посаду викладача предмета «Захист Вітчизни», строк дії контракту з 01.11.2016 року по 06.09.2017 року (а.с.67-70).

Наказом директора Вищого професійного училища № 17 від 18.08.2017 року № 91-к/тр, ОСОБА_1, викладача предмету «Захист Вітчизни», звільнено 06.09.2017 року у зв'язку з закінченням строку дії контракту, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України, та наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку у кількості 9 календарних днів за період роботи з 21.07.2017 року по 06.09.2017 року (а.с.11-12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача предмета «Захист Вітчизни» Вищого професійного училища № 17, законно, у зв'язку з закінченням строку дії контракту, а тому вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу директора Вищого професійного училища № 17 від 18.08.2017 року № 91-к/тр в частині звільнення його, викладача предмету «Захист Вітчизни», 06.09.2017 року у зв'язку з закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, та похідні від неї вимоги щодо поновлення його на посаді викладача предмета «Захист Вітчизни» у вищому професійному училищі № 17, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07.09.2017 року, задоволенню не підлягають.

Також дійшов висновку, що не підлягають задоволенню й вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що права позивача ОСОБА_1 не були порушені, стосовно нього не було вчинено неправомірних рішень, дій чи бездіяльності, а отже підстав для задоволення позовної вимоги стосовно стягнення моральної шкоди не вбачається.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Приписами частини 3 статті 21 КЗпП України, передбачено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається Законами України.

Згідно ч. 2 ст. 23 цього Кодексу, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на визначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не постановила вимогу про їх припинення.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи, як на підставу звернення до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що його було звільнено з займаної посади незаконно, оскільки він працював на посаді викладача предмету «Захист Вітчизни» безстроково, так як дія контракту від 01.09.2014 року закінчилася 06.09.2015 року, а тому з 07.09.2015 року його було продовжено на невизначений строк відповідно до ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України.

Однак, наказом В.о. директора Вищого професійного училища № 17 від 02 вересня 2016 року № 428, з метою упорядкування трудових відносин з педагогічними працівниками ВПУ № 17, наказано попередити у письмові формі підлеглих педагогічних працівників, які не уклали контракту на період з 07.09.2016 року по 06.09.2017 року, про зміни у трудових відносинах між педагогічним працівником та вищим професійним училищем № 17 (а.с.64)

06 вересня 2016 року ОСОБА_1 був попереджений про зміни у трудових відносинах між педагогічними працівниками та вищим професійним училищем № 17, що підтверджується особистим підписом позивача у попередженні (а.с.65).

24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надав на ім'я директора ВПУ № 17 заяву, в якій просив укласти з ним трудовий договір на період з 01.11.2016 року по 06.09.2017 року (а.с.66).

24 жовтня 2016 року між Вищим професійним училищем № 17 та ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно якого останній приймається на роботу до Вищого професійного училища № 17 на посаду викладача предмета «Захист Вітчизни», строк дії контракту з 01.11.2016 року по 06.09.2017 року (а.с.67-70).

Таким чином, укладаючи контракт 24.10.2016 року позивач підтвердив свою волю на укладення нового трудового договору саме на такий строк та на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, щодо необхідності застосовувати до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні законодавства апелянтом та не відповідають матеріалам справи й наявним у ній доказам.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: