Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 239/100/15-ц

провадження № 61-5364св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року у складі судді Пархоменка О. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Груіцької Л. О., Осипчук О. В., Жданової В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 08 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За положеннями пунктів 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписами у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 38 146,30 грн, із яких: 24 444,89 грн - заборгованості за кредитом; 11 008,73 грн - за процентами за користування кредитом; 400,00 грн - за комісією за користування кредитом; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1 792,68 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 38 146,30 грн та судовий збір у сумі 381,46 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що банком не підтверджений факт укладення договору від 08 червня 2011 року. Крім того, послався на протиріччя в наданих позивачем розрахунках заборгованості та на неправомірність нарахування позивачем штрафних санкцій з огляду на дію Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції». Тому вважає, що банк безпідставно не враховує, що його місцезнаходження - м. Новогродівка Донецької області віднесено до зони проведення АТО. Просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов не доведено й не обґрунтовано належним чином, зважаючи на відсутність у справі належних доказів укладення між сторонами кредитного договору та наявність у відповідача будь-яких кредитних зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що рішення місцевого суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону, і підстав для його скасування немає, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів попередніх інстанцій, які просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судові рішення є незаконними, висновки судів не відповідають обставинам справи. Зокрема, посилається на те, що відповідач, підписавши 08 червня 2011 року анкету-заяву, став клієнтом банку, отримав кредитну картку строком дії до грудня 2013 року. Так, відповідач певний час систематично виконував зобов'язання за вказаним кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, в якому відображено всі банківські операції та нарахування штрафних санкцій. Вважає, що висновок суду про недотримання сторонами письмової форми договору та непогодження ними істотних умов договору кредитування не ґрунтується на Умовах та Правилах надання банківських послуг, законі та обставинах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 20 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Станом на час розгляду вказаної справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України 2004 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 08 червня 2011 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву у ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою мав намір отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, розмір якого в заяві не визначений, на платіжну картку, вид та термін дії якої також не зазначений, з умовою сплати процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, суд вважав установленим, що вищевказана заява не містить узгодженого між сторонами строку виконання зобов'язань, розміру кредитного ліміту та строку дії договору, виду платіжного продукту, який використовується відповідачем.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» надало довідку за період 2012 - 2014 року про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за картковим рахунком від 28 грудня 2011 року № НОМЕР_1, відповідно до якої старт карткового договору датований 28 грудня 2011 року без визначення на цю дату карткового ліміту. Зміни карткового ліміту згідно з довідкою відбувалися: 16 січня 2012 року - зниження до 10 000,00 грн; 07 лютого 2012 року - збільшення до 16 000,00 грн; 12 листопада 2013 року - збільшення до 25 000,00 грн. 13 грудня 2013 року здійснено перевипуск картки та переоформлення на універсальну № НОМЕР_2, за якою 13 серпня 2014 року установлений кредитний ліміт на суму 24 450,00 грн. Також за цією довідкою всі вказані операції було проведено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, узгоджених із клієнтом 06 лютого 2015 року.

Однак вищевказану довідку суд оцінив критично, зазначивши, що оскільки період, за який надана інформація, стосується 2012-2014 років, тому правовідносини у цей період не можуть визначатися Умовами та Правилами від 06 лютого 2015 року.

Крім того, суд виходив із того, що надані банком вищевказані Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, реквізитів, відсутня дата їх складання, а також жодна ідентифікуюча ознака на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника від 08 червня 2011 року. Доказів того, що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач, підписуючи 08 червня 2011 року заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять.

Крім того, позивачем не надано інформації щодо видачі відповідачу платіжної картки за вказаною заявою та терміну її дії.

Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати установленим факт надання грошових коштів позичальнику та відкриття йому карткового рахунку за вищевказаною заявою від 08 червня 2011 року.

При цьому суд надав належну оцінку поданим позивачем розрахункам заборгованості, які, як зазначив суд, містять посилання на договір від 30 грудня 2011 року, а надана виписка стосується карткового рахунку № НОМЕР_3, наявність якого та його зв'язок зі спірними правовідносинами позивачем не доведено.

Вказаний висновок суду у взаємозв'язку з установленими судом вищевказаними обставинами відповідає одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 1 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді), - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін, апеляційний суд правильно виходив із того, що у справі відсутні належні докази, які б вказували на отримання відповідачем картки, про строк дії картки, яку видав позивач відповідачу, відсутні відомості про укладення нового договору шляхом приєднання, відсутня заява про закриття картрахунку або умови продовження строку дії картки, передбачені договором. Відсутні також розмір кредитного ліміту, строк дії договору та взагалі вид платіжного продукту, який надається відповідачем.

Разом із цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що розрахунок заборгованості за договором б/н від 08 червня 2011 року та довідка про зміну умов кредитного договору не свідчать про отримання відповідачем платіжного продукту та отримання ним кредитних коштів за цією карткою.

Отже, апеляційний суд правильно зазначив, що заява позичальника не містить узгодження між сторонами строку виконання зобов'язань, розміру кредитного ліміту та строку дії договору, виду платіжного продукту, який надається відповідачем.

Вказаний висновок суду у взаємозв'язку з установленими судом вищевказаними обставинами відповідає одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 1 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді), - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Позивачем у справі є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 10 ЦПК України 2004 року), та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналогічні засади (принципи) цивільного судочинства містить і ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року.

Так, за приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Питання обов'язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, яка містить аналогічні положення, передбачені статтею 60 ЦПК України 2004 року, стосовно того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необгрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях.

Доводи касаційної скарги банку полягають у тому, що ним надано суду належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов'язань, однак ці доводи були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик