Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 567/794/17

Провадження № 22-ц/4815/97/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Острозька міська рада Рівненської області

третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 травня 2018 року, ухваленого в складі судді Назарук В.А., повний текст якого складено 04 червня 2018 року, у справі № 567/794/17,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Острозької міської ради Рівненської області про визнання незаконними п.4 рішення №265 Острозької міської ради Рівненської області від 25.11.2016 року, п.4 рішення №414 Острозької міської ради Рівненської області від 26.05.2017 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та їх скасування, визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позов мотивований тим, що після смерті батька ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 та отримала у власність земельну ділянку площею 0,10 га, яка призначена для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку. Крім того, має право на земельну ділянку площею 0,1951 га, якою користувались її батьки, за набувальною давністю.

У зв'язку з цим просить визнати незаконними та скасувати оспорюванні рішення, якими відмовлено у передачі земельної ділянки та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1951 га за набувальною давністю.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 травня 2018 року в позові ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області про визнання незаконними п.4 рішення №265 Острозької міської ради Рівненської області від 25.11.2016 року, п.4 рішення №414 Острозької міської ради Рівненської області від 26.05.2017 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1951 га для ведення особистого селянського господарства та їх скасування, визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1862 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час подання ОСОБА_1 заяви до Острозької міської ради 04.04.2017 року та прийняття нею п.4 рішення №414 Острозької міської ради Рівненської області від 26.05.2017 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1951 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_1 п'ятнадцятирічний строк набувальної давності стосовно ОСОБА_1 по зазначеній земельній ділянці не закінчився, а тому зазначене рішення Острозької міської ради є законним і з цих підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідач діяв в межах наданих йому повноважень. Крім того, рішення про передачу земельних ділянок у власність для громадян є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що суд не дав належну оцінку рішенню міської ради №265 від 25.11.2016 року, яким було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд площею 0.10 га, однак цим же рішенням у наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1951 га відмовлено з підстав використання зазначеної землі для містобудівних потреб. Судом не враховано, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення та те, що відповідач не заперечував факт користування нею цією земельною ділянкою без відповідних документів.

Суд безпідставно не визнав, той факт що її батьки постійно користувались земельною садибною ділянкою, площею 0,2951 га яка перейшла їм у користування згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, господарських будівель і споруд від попереднього користувача ОСОБА_2, оскільки дана земельна ділянка була перевірена у момент укладення договору землевпорядною службою 28.05.1974 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до схеми зонування території м. Острога, яка є частиною генерального плану міста, ділянка орієнтовною площею 0,0951 га, яка розташована в АДРЕСА_1 знаходиться біля меморіальної зони С-1 (кладовище по вул. Бельмаж, м. Острог) та входить до зони С-6, а саме зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах. Вказана зона призначена для розміщення санітарно-захисних та зон санітарної охорони.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.05.1974 року мати позивача ОСОБА_3, під час шлюбу з ОСОБА_4, придбала в ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 Рівненської області. Розмір земельної ділянки не вказаний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла, спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після його смерті спадщину за законом прийняла його дочка ОСОБА_1 та успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 Рівненської області.

01.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Острозької міської ради Рівненської області із заявами про надання дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га та про надання дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого селянського господарства площею 0,1951 га в АДРЕСА_1.

Рішенням Острозької міської ради №265 від 25.11.2016 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га в АДРЕСА_1 (п.2.3.8 зазначеного рішення) та відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого селянського господарства площею 0,1951 га в АДРЕСА_1 (п.4 зазначеного рішення) у зв'язку з можливістю використання землі для містобудівних потреб.

Рішенням Острозької міської ради №414 від 26.05.2017 року їй було повторно відмовлено у наданні зазначеної земельної ділянки (п.4 зазначеного рішення) з аналогічних підстав.

Також установлено, що ділянка орієнтовною площею 0,0951 га, яка розташована в АДРЕСА_1 знаходиться біля меморіальної зони С-1 (кладовище) та входить до зони С-6, а саме зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах. Зазначена зона призначена для розміщення санітарно-захисних та зон санітарної охорони відповідно до схеми зонування території міста Острог, яка є частиною генерального плану міста.

Відповідно до ЗК УРСР( в ред. 1970 року який діяв на час придбання будинку), земля перебувала виключно у державній власності та могла надаватися тільки у користування (ч.2 ст.3 ЗК УРСР).

Частиною 1 ст.90 ЗК УРСР ( в ред. 1970 року) було визначено, що при переході права власності на будівлю переходило також право користування земельною ділянкою чи її частиною. В той же час, ч.2 ст.88 ЗК УРСР передбачалось, що в містах норма земельної ділянки для індивідуального будівництва становила від 0,03 до 0,06 га в залежності від місцевих умов та незалежно від кількості членів сім'ї.

Із заявою до міської ради про надання земельної ділянки у користування для садівництва та городництва у розмірі більшому ніж передбачено законодавством батьки позивача після придбання будинку не звертались, а тому відсутня ознака добросовісного користування спірною частиною земельної ділянки.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, ст.114 ЗК України визначено, санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови та у межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, об'єктів соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України.

Відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" ДСанПіН "Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України" обов'язкові для виконання органами державної виконавчої влади, місцевого і регіонального самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та громадянами. "Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України", затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01.07.99 N 28. Відповідно до 3.5. зазначених вимог, санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. ( позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.04.2018 року у справі № 742/2916/15-ц.)

Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано, що використовувана позивачем спірна земельна ділянка для вирощування сільськогосподарських культур на яку вона просить визнати право власності, розташована біля кладовища, та відповідно до вимог ст.114 ЗК України має санітарно-захисну зону, а відтак діяльність у межах цієї зони має певні обмеження, що є перепоною для набуття земельної ділянки у власність.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача про передачу у власність земельної ділянки на підставі статті 119 Земельного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги проте, що спірною земельною ділянкою і вона і її батьки користувались добросовісно не заслуговують на увагу, оскільки орган місцевого самоврядування не надав дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,1951 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1, отже законний власник (міська рада) не визнає факту добросовісного користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю.

Володіння, користування земельною ділянкою є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Цих ознак судом не встановлено.

Суд не приймає до уваги твердження скаржника проте, що попередньому землекористувачу ОСОБА_2 на час придбання житлового будинку у 1974 році належало право користування земельною ділянкою площею 0,1951 га, що стверджується схематичним планом земельної ділянки по АДРЕСА_1 оскільки будь-які належні та достатні докази про надання у користування спірної земельної ділянки ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні, а схематичний план земельної ділянки не являється належним доказом правомірного землекористування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2018 року.

Головуючий :

Судді :