Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/1050/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним акту про проведенні електронні торги, протоколу проведення електронних торгів недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати проведення електронних торгів від 02.04.2015 року з реалізації арештованого майна, а саме 1/3 частини квартири №АДРЕСА_1 в системі «Сетам» недійсними, визнати протокол ДП «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України від 02.04.2015 року № 68737 проведення електронних торгів недійсним, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна № 167 від 08.05.2015 р. на 1/3 частину квартири № АДРЕСА_1, виданого на імя ОСОБА_3

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на порушення прав співвласників внаслідок недодержання державним виконавцем та ДП «Інформаційний центр» при проведенні електронних торгів вимог чинного законодавства, зокрема те, що з електронних торгів реалізовано частку у спільній сумісній власності, яка не виділена в натурі, чим порушені права позивача. Органом ДВС не були витребувані копії правовстановлюючих документів, що суперечить Інструкції з примусового виконання рішень, доказів про ознайомлення позивача зі звітом про оцінку майна у матеріалах виконавчого провадження немає, порушено порядок письмового повідомлення боржника.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року (а.с. 127-130) позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 133-135) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами апеляційний суд має керуватись при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с. 149), справу було призначено до апеляційного розгляду спочатку без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду від 07 лютого 2018 року а.с.162).

Особи, які беруть участь у цій справі, не скористалось своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача апеляційному суду у цій справі.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У подальшому, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, ухвалою апеляційного суду (а.с. 163) дану справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи про час і місце розгляду цієї справи.

У судове засідання 17 травня 2018 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 165-173) всі особи, які беруть участь у цій справі, окрім позивача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 174) ОСОБА_6, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх незявившихся осіб, які беруть участь у справі за присутністю позивача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_5 у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 57- 61, 212-215, 218 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_5 у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (20 листопада 2017 року).

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частки квартири №АДРЕСА_2.

На виконанні у Орджонікідзевському ВДВС ЗМУЮ перебувало виконавче провадження №ВП 31561259 по виконанню виконавчого листа №2-2350 від 28.02.2012 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь Кредитної спілки «Взаємний кредит» заборгованості та судових витрат 134450,00 грн. (копія а.99)с.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 12.03.2012 року (копія а.с. 93) та в порядку ст. 25,57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2012 року.

В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що за боржником зареєстровано 1/3 частини квартири №23 , що розташована у будинку № 92 по вул. Перемоги, буд. 92 (форма власності спільна часткова).

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру право власності на нерухоме майно, як встановлено державним виконавцем. відповідно до свідоцтва про право власності на житло №1008 від 10.08.2007 року (копія а.с. 96), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (копія а.с. 97-98), технічного паспорту на квартиру (копія а.с.9), боржнику належить 1/3 частина квартири №23 .

До того ж, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя №2-2350 від 26.10.2011 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

22.08.2014 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту майна ВП31561259. 02.09.2014 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні. Згідно звіту про оцінку початкова вартість майна за оцінкою експерта становить 98861,00 грн.

Відповідно до тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів державний виконавець після закінчення строку подачі заперечень сторін виконавчого провадження проти визначення вартості (оцінки) майна у разі відсутності таких заперечень готує і направляє до відповідного структурного підрозділу головного територіального управління юстиції у м. Києві та областях, що забезпечує реалізацію повноважень з питань державної виконавчої служби, для проведення реалізації майна.

Відповідно до протоколу № 68737 (копія а.с. 95) відбулися торги.

20.04.2015 року державним виконавцем складено акт № 31561259 про проведені електронні торги (копія а.с. 94).

На підставі нотаріально посвідченого свідоцтва №167 від 08.05.2015 року (копія а.с. 12) ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина двокімнатної квартири №23, що знаходиться у будинку №92 по вулиці Перемоги, у місті Запоріжжі.

Реєстрація права власності здійснена відповідачкою у Державному реєстрі речових прав 08.05.2015 року (копія зворот а.с.12), реєстраційний номер обєкту нерухомого майна №01, на підтвердження чого наданий витяг № 37304995. Свідоцтво №167 як правовстановлюючий документ виданий 08.05.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, відповідно до ст. 62 Закону України «Про нотаріат» на підставі акту державного виконавця «Про проведені електронні торги» від 20.04.2015 року.

Відповідно до свідоцтва «Про право власності на нерухоме майно» № 1008 від 10.08.2007 року, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі розпорядження № 1008 від 10.08.2007 року (копія а.с. 96), співвласниками квартири №23, що знаходиться у будинку №92 по вулиці Перемоги, у місті Запоріжжі є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яким на праві спільної часткової власності кожному належить по 1/3 частини квартири.

Також судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 зверталися до суду із позовом до ОСОБА_5, Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 про визнання протоколу електронних торгів з реалізації нерухомого майна недійсними.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2016 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2016 р. (а.с. 175-178), у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Також рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року (а.с. 112-120, 179-186) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_4 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у володінні та користуванні спільною частковою власністю - 1/3 частиною двокімнатної квартири №23, що знаходиться у будинку № 92, по вулиці Перемоги, у місті Запоріжжі.

Вселено ОСОБА_3 у двокімнатну квартиру № 23, що знаходиться у будинку № 92, по вулиці Перемоги, у місті Запоріжжі.

Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у володінні та користуванні спільною частковою власністю - 1/3 частиною двокімнатної квартири №23, що знаходиться у будинку №92 по вулиці Перемоги, у місті Запоріжжі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачем зазначено у цій справі недодержання державним виконавцем і ДП «ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» під час проведення прилюдних торгів норм Закону та Тимчасового положення щодо визначення об'єкта цих торгів, у результаті яких відбулось відчуження частини квартири, без виділу її в натурі, чим порушені його права.

Умови та порядок виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначено Законом та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року, яка діяла на час спірних відносин).

Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання й компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Аналіз положень Закону й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням. Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачено певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4); і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361; ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем в порядку ст. 60 ЦПК України не доведено порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням.

Ст. 379 ЦПК України, на яку посилається позивач встановлює правило, за яким за поданням державного виконавця судом вирішується питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. В такому випадку стягнення звертається на частку боржника (ст.50 Закону України «Про виконавче провадження»). Ці правила стосуються майна, яке знаходяться у спільній власності і частка майна не визначена.

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача про те, що державний виконавець повинен був звернутися до суду з поданням про виділення частки боржника із спільного сумісного майна у натурі не заслуговують на увагу, оскільки частка боржника ОСОБА_10 так і частки інших співвласників ОСОБА_4 ОСОБА_5 визначені, у вказаному майні є рівними та складають по 1/3 частині, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло №1008 від 10.08.2007 (копія а.с.8,96-97), а тому у даному випадку не потребується конкретний розподіл майна та розподіл його у натурі, оскільки зазначене питання співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_10 не позбавлені вирішити з новим співвласником майна ОСОБА_3

До того ж, згідно зі статтями 355, 356, 368 ЦК України належна боржнику ОСОБА_5 частина 1/3 частина квартири не є спільною сумісною власністю двох або більше осіб, а закон не передбачає виділення в натурі частки у праві спільної часткової власності в якості обовязкової та необхідної передумови для звернення на неї стягнення

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що підстави позову у цій частині також суперечить положенням ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», яка надає державному виконавцю право звертати стягнення саме на частку боржника у спільному майні.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що посилання позивача на правові позиції висловлені Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року та в постанові від 15 січня 2014 року у справі № 6-148цс13 є недоречними, оскільки правовідносини, які були предметом судового розгляду у зазначених справах, є відмінними від тих, які мають бути розглянуті в межах даного спору.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що посилання позивача на те, що в квартиру намагається вселилася стороння людина, не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними, так як чинне законодавство не передбачає обмежень щодо продажу частки житлового приміщення із зазначених підстав.

Що стосується доводів позивача щодо порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що у позовній заяві та в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач не вказував, що бажав брати участь у проведенні прилюдних торгів, не сплачував ніякі внески (реєстраційні тощо), посилалась тільки на те, що 1/3 частина квартири, реалізованої на прилюдних торгах, є його власністю та він не повідомлявся про дату проведення торгів і не погоджується з ціною, за якою було реалізовано квартиру, однак зазначене не знайшло свого підтвердження.

Сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними.

Інші зазначені порушення, на які посилається ОСОБА_5, у будь - якому випадку не тягнуть за собою визнання недійсними результатів прилюдних торгів.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені позивачем порушення не вплинули на результат прилюдних торгів, а тому у задоволенні вимог ОСОБА_5 у тому числі і похідних, у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію ОСОБА_5 у цій справі, яку він вважає, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ОСОБА_5 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права … осіб …у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення ОСОБА_5 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, у цій справі відсутні.

ОСОБА_5 не надав суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_5

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ОСОБА_5 апеляційному суду не були надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також у разі відмови позивачу ОСОБА_5 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1818,96 (а.с. 132, 147), сплаченого ОСОБА_5 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 10 - 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п.п.8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту останньої.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 24 травня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_11ОСОБА_12