Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/10543/18

Провадження № 22-ц/4815/166/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Куцоконь Ю.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту не зазначена

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

6 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просив стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 77 941,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 покликаючись на те, що працював у ПрАТ «Рівнеазот» інженером бюро реалізації проектів технічного відділу. Наказом № 1673-ВК від 27 червня 2017 року він 30 червня 2017 року був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належать від підприємства, а саме 49892,49 грн.

Наказом Рівненського міського суду від 26 вересня 2017 року вказана заборгованість по заробітній платі у сумі 49892,49 грн. була стягнута на його користь з ПрАТ «Рівнеазот» та виплачена йому 12 лютого 2018 року.

Покликаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2017 року по 11 лютого 2018 року (157 робочих днів) у сумі 77941,08 грн.

Також, позивач ОСОБА_2 подав суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій вказує на те, що у квітні 2018 року звернувся до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 24 квітня 2018 року Рівненським міським судом у справі № 569/7543/18 такий наказ було винесено, однак ухвалою від 14 травня 2018 року його було скасовано. Копія цієї ухвали йому надіслана не була. За таких обставин вважає, що строк звернення до суду з позовом ним був пропущений з поважних причин, а тому і просить суд цей строк поновити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2017 року по 11 лютого 2018 року в сумі 76 948,20 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ПрАТ "Рівнеазот" не погоджується із вказаним рішенням суду з підстав його необґрунтованості, вважає дане рішення незаконним і прийнятим з порушенням норм процесуального і матеріального права, таким що прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначає про помилковість висновків суду щодо незастосування норм матеріального права, які передбачають строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору. Як на те, що вони є неправильними, посилається на ч. 1 ст. 233 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 117, 237 (1) КЗпП України від 22.02.2012 року, а також п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року і постанови Верховного Суду №61-590св17 у справі №446/509/16-ц від 16.01.2018 року.

Вказує на те, що фактичний розрахунок всіх належних при звільненні сум ПрАТ "Рівнеазот" проведений 12.02.2018, що не заперечується в позовній заяві та підтверджується наданою випискою по рахунку з банку ПАТ "Банк" "Кліринговий Дім". Так, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 13.02.2018 і закінчується 13.05.2018. Однак, в межах встановленого строку, позивач не звернувся до суду, а подав позов тільки 06.06.2018.

Зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує, що позивач звернувся із заявою про поновлення строку, покликаючись на ту обставину, що у квітні 2018 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 24.04.2018 Рівненським міським судом було винесено судовий наказ у справі №569/7543/18, який в подальшому, ухвалою від 14.05.2018 був скасований, а ухвала позивачу не направлялась.

Однак, вказує, що жодної заяви про поновлення строку звернення до суду відповідач не отримував, у зв'язку з чим був позбавлений можливості викласти свої заперечення у відзиві на позовну заяву. Крім того, зазначає, що в судовому рішенні відсутні посилання на докази, якими позивач обґрунтовує свої твердження їх наявність в матеріалах справи.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу ПрАТ "Рівнеазот" у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа, що виникає з трудових правовідносин.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та неоспорено відповідачем, позивач працював в ПрАТ «Рівнеазот» інженером бюро реалізації проектів технічного відділу. Наказом № 1673-ВК від 27 червня 2017 року позивач був звільнений з 30 червня 2017 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належить від підприємства, а саме 49892,49 грн.

Наказом Рівненського міського суду від 26 вересня 2107 року у справі №569/12052/17 вказана заборгованість по заробітній платі в сумі 49892,49 грн. була стягнута на користь позивача з ПрАТ "Рівнеазот" та виплачена йому 12 лютого 2018 року.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, які доведені обґрунтованими доказами про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України за період з 01 липня 2017 року по 11 лютого 2018 року, враховуючи, що позивач був звільнений 30 червня 2017 року, а остаточний розрахунок з ним був проведений відповідачем 12 лютого 2018 року.

При здійсненні розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було правильно враховано, що затримка розрахунку при звільненні позивача в період з 01 липня 2017 року по 11 лютого 2018 року становить 155 робочих днів (липень 2017 року - 21, серпень 2017 року - 22, вересень 2017 року - 21, жовтень 2017 року - 21, листопад 2017 року - 22, грудень 2017 року - 20, січень 2018 року - 21, з 01 по 11 лютого 2018 року - 7), а тому стягненню на користь позивача підлягає 76948,20 грн. середнього заробітку (496,44 грн. х 155 днів, оскільки він ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, про що свідчить довідка про середню заробітну плату від 05.04.2018 №1307 (а.с.9) та проведений у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Сторонами у справі не оспорюються факт роботи позивача в день звільнення, а також існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і період існування заборгованості, а тому вказані обставини в силу положень частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають доказуванню.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що жодної заяви про поновлення строку звернення до суду відповідач не отримував, у зв'язку з чим був позбавлений можливості викласти свої заперечення у відзиві на позовну заяву та на те, що в судовому рішенні відсутні посилання на докази, якими позивач обґрунтовує свої твердження їх наявність в матеріалах справи, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

Як встановлено з матеріалів справи, заборгованість із виплати заробітної плати була стягнута судовим наказом від 26 вересня 2017 року, фактичний розрахунок з позивачем проведено 12 лютого 2018 року, що визнається сторонами. Отже, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 13.02.2018 і закінчується 13.05.2018. Із вказаним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 06.06.2018.

Разом з тим, до матеріалів справи долучено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду. Як причини для поновлення пропущеного строку позивач вказує на те, що у квітні 2018 року він звернувся до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і 24 квітня 2018 року Рівненським міським судом у справі № 569/7543/18 такий наказ було винесено, однак ухвалою від 14 травня 2018 року його було скасовано. Копію ухвали від 14 травня 2018 року він не отримав.

Наведені позивачем обставини були належним чином досліджені судом першої інстанції. Так встановлено, що обставини викладені в заяві позивача про поновлення строку звернення до суду, підтверджуються матеріалами справи № 569/7543/18 за заявою ОСОБА_2 до ПрАТ «Рівнеазот» про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 77941,08 грн., судовий наказ та ухвала про його скасування наявні у вільному доступі в Єдиному реєстрі судових рішень. Крім того, відповідачу було достеменно відомо про наявність вказаних позивачем в заяві про поновлення строку обставин, оскільки ПрАТ "Рівнеазот" 10.05.2018 подали заяву про скасування судового наказу і саме на підставі їх заяви судовий наказ було скасовано ухвалою Рівненського міського суду від 14.05.2018 та роз'яснено право позивачу на звернення з тією самою вимогою до суду у порядку спрощеного позовного провадження, що і було зроблено позивачем 06.06.2018.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем були порушені права та інтереси ОСОБА_2 за захистом яких він звернувся до суду, а тому вони підлягали захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованих сум, що й було зроблено місцевим судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків