П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,

за участю секретаря Пилип Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2018 року (у складі судді Бенци К.К.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та їх скасування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у жовтні 2016 р.

Після подання позовної заяви у новій редакції (том №1, а.с.41-47) просив:

-визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк позовної давності звернення до суду з позовом;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу серії НОМЕР_2 від 29.10.2004 р. реєстраційний номер 8304, укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_4;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу № НОМЕР_1 від 28.04.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Хребтань Н.М.;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.2010 р., зареєстрований у реєстрі за № 793, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.03.2005 р., зареєстрований у реєстрі за № 1580, посвідчений приватним нотаріусом Данич О.Ф., укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_7;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2009 р., зареєстрований у реєстрі за № 52, посвідчений приватним нотаріусом Данюк Л.В., укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_8;

-визнати недійсним і скасувати договір купівлі-продажу від 14.07.2009 р., зареєстрований у реєстрі за № 343, посвідчений приватним нотаріусом Данюк Л.В., укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог указав, що з 1984 р. по 12.03.2010 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Під час шлюбу ними було придбано майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2180 га, розташовану в АДРЕСА_1, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 30.04.2004 р.), і земельну ділянку площею 0,0570 га, розташовану в АДРЕСА_1, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 18.03.2005р.). На цих земельних ділянках розташовані магазини, які теж належали їх сім'ї, а тепер перебувають у власності ОСОБА_3 Указані магазини (разом з допоміжними приміщеннями) загальною площею 485 кв. м є предметом договору купівлі-продажу від 14.07.2009 р. між ОСОБА_7 і ОСОБА_3

У силу обставин, які мали місце у 2004-2005 рр., ОСОБА_2 фіктивно, шляхом формального укладення договорів купівлі-продажу, переписала земельні ділянки на інших осіб, а саме: ділянку площею 0.2180 га - на ОСОБА_4, а ділянку площею 0.0570 га - на ОСОБА_7, а ті, в свою чергу, відчужили їх іншим особам.

Вважає оспорені ним договори фіктивними, оскільки такі укладалися із метою позбавлення його права власності на майно, а не з метою реального настання наслідків - набуття права власності.

Указує також, що між ним і ОСОБА_2 була домовленість про те, що вказане майно ОСОБА_2 поділить між їх дітьми порівну.

Щодо строків позовної давності звернення до суду зазначає, що дізнався про відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна лише в серпні 2016 року, а до того часу вважав, що майно перебуває у власності останньої.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2018 р. у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог із підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи скарги є аналогічними доводам позовної заяви та по суті оскарженого рішення зводяться до такого:

-оспорені правочини є фіктивними, оскільки після їх укладення у сторін договорів не виникло жодних нових прав і обов'язків, фактичними володільцями залишалися він (позивач) і його колишня дружина (ОСОБА_2Й.), відповідачі не мали фінансових можливостей для купівлі спірного майна;

-ОСОБА_2 порушила його законне право на частку в спільно-набутому майні;

-Строк позовної давності пропущено з поважних причин, оскільки він дізнався про вчинення ОСОБА_2 відчуження майна лише в серпні 2016 р.;

Окрім цього, ОСОБА_1 оскаржує ухвалу Ужгородського міськрайонного суду 19 січня 2018 р., яка не підлягає самостійному оскарженню.

Цією ухвалою було відмовлено у прийнятті визнання відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позову. Суд виходив із того, що заяву ОСОБА_7 про визнання позову не можна прийняти до розгляду, оскільки внаслідок такого визнання порушуються права та інтереси інших осіб, тобто сторін правочинів, укладених з участю заявниці. Заяву ОСОБА_5 про визнання позову суд не прийняв до розгляду, оскільки сама заявниця таку заяву не підтримала в судовому засіданні.

ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу. Доводить про незаконність такої. Указує, що не підтримання ОСОБА_5 своєї заяви про визнання позову є сумнівним. Зазначає, що в суду першої інстанції не було підстав не приймати до розгляду заяву ОСОБА_7 про визнання позову оскільки така було подана заявницею особисто через канцелярію суду.

Відзиву на скаргу інші учасники справи не подали.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_13, не визнав скарги та просить залишити рішення суду без змін. Узагальнені доводи пояснень зводяться до відсутності як фактичних, так і правових підстав для визнання оспорених правочинів недійсними.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів перед судом ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог.

При цьому встановив, що ОСОБА_9 набула право власності на земельну ділянку площею 0.2180 га по АДРЕСА_1 для роздрібної торгівлі та комерційних послуг на підставі договору купівлі-продажу № 9450 від 22.12.2003 р., що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 30.04.2004 р.

29.10.2004 р. між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, який нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 8304. ОСОБА_4 оформила право власності на куплену ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 001980 від 28.12.2004 р.

28.04.2006 р. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу продала земельну ділянку ОСОБА_5 Договір нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 2021. У свою чергу, ОСОБА_5 як покупець оформила право власності на землю, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 01.07.2008 р.

30.11.2010 р. ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, який нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 793, а згідно з написом нотаріуса на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 01.07.2008 р. право власності перейшло до ОСОБА_6

ОСОБА_9 набула право власності на земельну ділянку площею 0.0570 га АДРЕСА_1 для роздрібної торгівлі та комерційних послуг як приватний підприємець на підставі укладеного з Ужгородською міською радою договору купівлі-продажу НОМЕР_6 від 26.11.2003 р., що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 18.03.2005 р.

19.03.2005 р. між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 1580. ОСОБА_7 оформила право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 від 04.05.2005 р.

14.07.2009 р. ОСОБА_7 і ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу магазинів на території ринку по АДРЕСА_1, який нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 343. Указане майно належало ОСОБА_7 (продавцеві) на праві приватної власності за договором купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 08.06.2007 р. і зареєстрованого у реєстрі за № 72.

07.07.2009 р. ОСОБА_3, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_7, продав земельну ділянку площею 0.0570 га по АДРЕСА_1 (для роздрібної торгівлі та комерційних послуг) ОСОБА_8 Відповідний договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 309.

Тобто, кожен наступний покупець указаного нерухомого майна оформив право власності (до 2013 р. право власності на землю підтверджувалося державним актом на право власності на земельну ділянку), що свідчить про реальність укладених правочинів.

Позивач не вказував, чим саме порушені його права, обмежившись доводами про те, що ОСОБА_2 не виконала існуючу між ними усну домовленість щодо розподілу майна між їх дітьми.

У судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено, що до укладення договорів відповідачі мали намір на укладення саме фіктивних правочинів. Жодна з ознак фіктивності (вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного правочину; виникнення такого умислу у сторін до укладення договору; відсутність правових наслідків, обумовлених договором, як мети укладення такого договору) оспорюваних договорів не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Позивач у порушення приписів ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів у підтвердження того, що оспорені ним договори купівлі-продажу є фіктивними. При цьому, позивач не є стороною жодного із правочинів, а факту порушення його прав укладенням таких не довів.

У зв'язку з недоведеністю позовних вимог наслідки спливу позовної давності застосуванню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1, ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Неоспореними обставинами в справі є належність спірного майна до спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_9 і відчуження цього майна за договорами купівлі-продажу останньою за згодою іншого з подружжя (ОСОБА_1).

Оспорюється лише фактична природа цих правочинів (фіктивність).

За приписами ч.1, ч.2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 р. у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 19.10.2016 р. у справі N 6-1873цс16).

Оскільки оспорені позивачем договори купівлі-продажу створили правові наслідки у виді оформлення права власності новими набувачами майна за собою (тобто, подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі), то немає підстав стверджувати про їх фіктивність у зв'язку з відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваних правочинів не були спрямовані на укладення між ними договору купівлі-продажу.

Позивачем також не доведено інших обов'язкових умов фіктивності правочинів: вини осіб, яка проявляється у формі умислу, що спрямований на вчинення фіктивного правочину, та виникнення такого умислу у сторін до укладення договору.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що оспорені правочини є фіктивними, оскільки після їх укладення у сторін договорів не виникло жодних нових прав і обов'язків, є безпідставними.

Як роз'яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв'язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання указаних договорів купівлі-продажу, позивач, зокрема, посилався на те, що цими правочинами порушується його право власності на спірне майно.

Однак, це майно вибуло зі спільного сумісного володіння подружжя ОСОБА_1 іще до розірвання між ними шлюбу (1984 р. - 12.03.2010 р.), тобто протягом 2004-2009 р.р., за взаємною згодою, що не заперечується. Спірне майно також не входило до складу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягало розподілу між ними.

Тобто, немає жодних підстав стверджувати про порушення майнових прав позивача через укладення оспорених ним договорів купівлі-продажу.

У зв'язку з цим твердження апелянта, що ОСОБА_2 порушила його законне право на частку в спільно-набутому майні, є необґрунтованим.

Наведене повністю узгоджується із правовими позиціями ВС/Касаційного цивільного суду в справах № 379/1256/15-ц|61-1300св18 і № 725/1098/17|61-20886св18.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності з поважних причин правового аналізу не потребують, оскільки суд першої інстанції вирішив спір по суті й відмовив за безпідставністю.

Доводи апелянта з приводу ухвали суду першої інстанції від 19.01.2018 р. про відмову у прийнятті визнання позову відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи та нормам процесуального права.

Так, згідно з вимогами ст. 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд.

Оскільки в спірних правовідносинах визнання позову окремим відповідачем порушувало права, свободи чи інтереси інших учасників справи, то суд першої інстанції ухвалив цілком законне судове рішення.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2018 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4. Повне судове рішення складено 22 серпня 2018 р.

Судді: