Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

місто Київ

справа № 369/9790/13-ц

провадження № 61-11839св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило звернути стягнення на предмет іпотеки, земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року, заборгованість за яким згідно з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2012 року № 2-111/12 становить 112 045, 92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 895 253, 70 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 11 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 03-2/7367-к, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 109 000, 00 доларів США, зі сплатою 12, 45 % річних на строк до 10 вересня 2037 року. На забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 11 вересня 2007 року ОСОБА_3 з ПАТ «Універсал Банк» уклали договір іпотеки № 03-2/7367-І, за умовами якого вона передала банку в іпотеку садовий будинок АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2007 року, та земельну ділянку, площею 0, 0438 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, адміністративні межі Тарасівської сільської ради, садове товариство «Вишневий», яка належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та буде належати ОСОБА_3 у майбутньому на праві власності, яке виникне на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2013 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 112 045, 92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2013 року становило 895 253, 70 грн, яке ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконали.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 257, 258, 525, 526, 543, 549, 551, 1054 ЦК України, статті 33, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не надав розрахунку заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Універсал банк» за кредитним договором на час звернення з позовом до суду. До матеріалів справи позивачем долучено копію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, однак суд позбавлений можливості встановити наявну заборгованість відповідача за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 03-2/7367-к на час розгляду справи в суді.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд зазначив, що висновок про неможливість з'ясування співмірності позовних вимог не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, місцевий суд всупереч частині третій статті 39 Закону України «Про іпотеку» не встановив, чи не завдає збитків іпотекодержателю порушення основного зобов'язання та чи не змінює обсяг прав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив можливість передачі права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до пункту 4.4 іпотечного договору, а тому застосував до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року №6-1815цс15. На переконання апеляційного суду, для правильного вирішення справи необхідно було з'ясувати, чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно та чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак у матеріалах справи відсутні докази, що ПАТ «Універсал Банк» зверталося до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно за договором іпотеки від 11 вересня 2007 року, що виключає можливість встановити, чи були у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням наведеного апеляційний суд зробив висновок, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно, є передчасними та задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Універсал Банк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій банком надано всі беззаперечні докази, що виконавчий напис нотаріуса не виконано, а отже, сторони у позасудовому порядку не досягли згоди на передачу у власність банку предмета іпотеки. Наведене, за твердженнями заявника, свідчить, що висновки суду апеляційної інстанції, що банк не скористався позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 11 грудня 2013 року у справі №6-124цс13 іпотекодержатель відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. На переконання банку, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя за рішенням суду відповідає правилам частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статі 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просив відхилити касаційну скаргу та залишити в силі рішення Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року. ПАТ «Універсал Банк» у позовній заяві не зазначив суму часткового погашення заборгованості за кредитним договором, що стало підставою для відмови у задоволенні позову судом першої інстанції. При цьому відповідно до правого висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1815цс15, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне право власності. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Твердження заявника, що сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди на передачу у власність банку предмета іпотеки є безпідставними, доказів невиконання виконавчого напису судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 грудня 2017 року цивільну справу за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 27 квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 03-2/7367-к, за яким відповідач отримала кредит у сумі 109 000, 00 доларів США, зі сплатою 12, 45 % річних за користування кредитом, на строк до 10 вересня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 вересня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки № 03-2/7367-І, за умовами якого ОСОБА_3 передала банку в іпотеку: садовий будинок АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2007 року та земельну ділянку, площею 0, 0438 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, адміністративні межі Тарасівської сільської ради, садове товариство «Вишневий», яка належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, що буде належати ОСОБА_3 в майбутньому на праві власності, яке виникне на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 11 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В., зареєстрованим в реєстрі за № 5915, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0438 га (багаторічні насадження), кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в адміністративних межах Тарасівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, садове товариство «Вишневий».

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем кредитного договору та/або цього договору, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.2., підпунктом 4.2.6 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки якщо іпотекодавець не виконує та/або неналежним чином виконує умови даного договору та/або кредитного договору.

За пунктом 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.4 договору іпотеки передбачено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється іпотекодержателем шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Це застереження визначено сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким сторони домовились, що вартість предмета іпотеки не може бути нижчою від експертної оцінки майна, проведеної не пізніше, ніж за три місяці до моменту прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателем.

ПАТ «Універсал банк», скориставшись своїм правом, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко В. М. для задоволення своїх вимог за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 03-2/7367-к за рахунок заставного майна згідно з договором іпотеки від 11 вересня 2007 року № 03-2/7367-І. Виконавчий напис нотаріуса був пред'явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується ЦК України, Законом України «Про іпотеку», іпотечним договором.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У пункті 4.2 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 4.6 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до пункту 5 цього договору та розділу V Закону України «Про іпотеку».

За змістом розділу 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. У разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет

іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, висновок апеляційного суду, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим порядком захисту прав кредитора є правильним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків, висловлених Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, відхилені Верховним Судом зважаючи на застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у справі № 760/14438/15-ц.

Верховний Суд врахував, що висновок апеляційного суду про відсутність відомостей про звернення банку до державного реєстратора для реєстрації права власності на предмет іпотеки та відсутність відмови у здійсненні такої реєстрації є підставою для відмови у задоволенні позову є помилковим та необґрунтованим, оскільки відмова у реєстрації права власності на предмет іпотеки не є підставою для визнання права власності на нього в судовому порядку, а тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає зміні шляхом виключення цієї підстави з його мотивувальної частини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання як на підставу для відмови у задоволенні позову відсутність відомостей про звернення Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до державного реєстратора для реєстрації права власності на предмет іпотеки та відмови у державній реєстрації права власності.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик