справа №190/1463/17
провадження №2/176/363/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 р. м. Жовті Води

Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Крамар О.М.

за участю секретаря Кіняк Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 190/1463/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за участю сторін : позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

представників сторін: представника позивача - адвоката ОСОБА_3, представника відповідача - адвоката ОСОБА_4,

судового розпорядника Коваль А.О.,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2018 року з П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області, на підставі розпорядження голови суду Митошоп В.М. про передачу цивільної справи на розгляді іншому суду, на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2017 року у даній цивільній справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд в порядку ЦПК в редакції до 15.12.2017 року.

Ухвалою судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року розгляд справи призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 26 серпня 1995 року він з відповідачем ОСОБА_2 перебував у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану П'ятихатського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №102, який 23 липня 2003 року розірвано.

Мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

26 вересня 2006 року за власні кошти він придбав житловий будинок АДРЕСА_1 право приватної власності, на який визнано рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2007 року.

В листопаді 2007 року став спільно проживати з відповідачем у будинку та 29.11.2007 року відповідач разом з дітьми зареєструвалися за вказаною адресою.

В жовтні 2010 року фактичні шлюбні стосунки з відповідачем було припинено, по даний час спільного господарства не ведуть, спільного сімейного бюджету не мають, сімейних стосунків не підтримують. Відповідач разом з дітьми залишилася проживати в належному йому будинку, займаючи весь будинок.

01.06.2016 року відповідач виселилась з будинку АДРЕСА_1, де мешкає в теперішній час, та який належить їй на праві власності відповідно договору дарування від 04.11.2003 року посвідченого П'ятихатською держнотконторою. У його будинку залишився проживати їх старший син ОСОБА_9 разом зі своєю дружиною.

Таким чином, відповідач з жовтня 2010 року перестала бути членом його сім'ї, вважається колишнім членом, а з 01.06.2016 року вона не проживає в спірному будинку без поважних причин.

Реєстрація відповідача позбавляє його повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном придбаним для вільного використання та проживання в ньому, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду. Посилаючись на норми ст.ст.71,72,156 ЖК України, ст.405 ЦК України, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_3, що діє на підставі ордеру НОМЕР_1, кожен окремо у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, пославшись на доводи викладені в позовній заяві, просять позов задовольнити.

При цьому, представник позивача зазначив, що після припинення фактичних шлюбних відносин у 2012 році сторони спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, сімейні стосунки не підтримують. З червня 2016 року відповідач у будинку не проживає, своїх речей у будинку не зберігає, таким чином перестала бути членом сім'ї позивача. Після розірвання шлюбу угоди про платне чи безоплатне користування будинком сторони не укладали. Оскільки відповідач більше року не проживає за адресою реєстрації, а тому втратила право користування спірним будинком.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила у задоволенні заявлених вимог в повному обсязі, пославшись на доводи викладені у наданому відзиві на позовну заяву, при цьому вказала, що за адресою АДРЕСА_1 проживає постійно з моменту реєстрації і до сьогодні, разом з нею мешкає малолітня донька ОСОБА_8, яка відвідує поряд з будинком школу, син з дружиною та їх малолітній син. У червні і липні 2016 року вона не проживала за вказаною адресою, оскільки змушена була жити у своїх батьків та доглядати за хворим батьком, який потребував стороннього догляду після операції. Дійсно у неї є у власності будинок, який не придатний для проживання. Комунальні послуги за будинок сплачує сама, субсидія на будинок оформлена на її ім'я. Заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, підстави для зняття з реєстрації відсутні.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4, що діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 15.01.2018 року у судовому засіданні підтримала доводи позивача, та вказала, що складені акти депутатами П'ятихатської міської ради про те, що ОСОБА_2 відсутня за місцем реєстрації з червня 2016 року не відповідають дійсності, оскільки у вказаному акті не зазначено на підставі яких доказів комісія дійшла такого висновку, не зазначено дані про відсутність речей відповідача у будинку, що дає підстави вважати, що вказані відомості є неправдивими та не об'єктивними. Факті надані позивачем про те, що відповідачка не проживає в будинку АДРЕСА_1 не знайшли своє підтвердження. З 01.08.2016 року по теперішній час вона проживає в будинку, в той же час ходить до своїх батьків і допомогає їм. Що стосується депутатських висновків, актів, довідок, які складалися в 2017 році, зазначає, що ні депутати ні сусіди в будинку АДРЕСА_1 по вул. Железнякова жодного разу не були. Єдині, хто були в будинку це депутат ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11, які дійсно бачили речі відповідачки та її доньки в будинку. Саме їх покази є більш правдиві та об'єктивні. Також просила звернути увагу на акт обстеження житлових умов будинку, в якому зазначено про задовільні умови для проживання дитини. Це також свідчить про те, що відповідачка постійно проживає в будинку. Те, що у відповідачки є у власності будинок по вул. Гагаріна, 91 це не є підставою вважати, що вона там проживає. В цьому будинку зареєстровані син та невістка, вони отримують житлову субсидію на цей будинок і дійсно мали намір проживати в ньому, але не змогли. Тому плату за послуги електропостачання частково вносила невістка відповідачки, а частково чоловік, який там проживає. Вважає, що відповідачка хоч і часто відсутня у будинку АДРЕСА_1 по вул. Железнякова, проте постійно проживає в ньому. Також поряд з цим будинком знаходиться школа до якої ходить донька та місце роботи самої відповідачки. Ні речі ні меблі з будинку не вивозили, що підтверджується матеріалами справи. Просила суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач з 26 серпня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 липня 2003 року про що відділом реєстрації актів громадянського стану П'ятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за №73 (а.с.5,7).

26 вересня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 що посвідчений державним нотаріусом П'ятихатської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 (а.с.8-10).

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2007 року за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розміщені на земельній ділянці площею 494 кв.м. по АДРЕСА_1 Рішення набрало законної чинності. (а.с.13-15).

З листопада 2007 року позивач та відповідач стали спільно проживати за адресою АДРЕСА_1 та 29 листопада 2007 року зареєструвалися за даною адресою, що підтверджується записами з домової книги та довідкою про реєстрацію місяця проживання особи, виданої П'ятихатським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 17.11.2017 року. (а.с.16-20).

Від спільного проживання мають одну малолітню дитину: доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, батьком якої відповідно до свідоцтва про народження, записаний позивач (а.с.6).

Судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних стосунків у жовтні 2010 року між сторонами виникають конфлікти, щодо проживання відповідача в житловому будинку, що не заперечили обидві сторони.

На підтвердження своїх вимог про те, що ОСОБА_2 не проживає в належному йому на праві приватної власності житловому будинку більше року без поважних причин, позивач ОСОБА_1 посилається на довідки від 30.10.2017 року, 18.01.2018 року, видані депутатами П'ятихатської міської ради ОСОБА_14, ОСОБА_15 на підставі актів «Про підтвердження місця проживання ОСОБА_2» про те, що відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 01.06.2016 року(а.с.21,22, 86,87).

Разом з тим, факт свого не проживання за вказаною адресою не заперечує відповідач лише протягом червня і липня 2016 року, коли проживала у своїх батьків та доглядала за своїм батьком, який потребував стороннього догляду після операції.

У довідці виданої депутатом П'ятихатської міської ради VII-го скликання ОСОБА_10 від 22.12.2017 року зазначено, що в ході проведення перевірки за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 мешкає зі своєю донькою ОСОБА_8, 2010 року народження, сином ОСОБА_7, 1996 року народження, невісткою ОСОБА_16, 1996 року народження та онуком ОСОБА_17, 2017 року народження. Даний факт також підтверджується засвідченими підписами сусідів ОСОБА_18, ОСОБА_11 та ОСОБА_19(а.с.48).

Як вбачається з листа П'ятихатського бюро технічної інвентаризації будинок АДРЕСА_2 області належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого П'ятихатською державною нотаріальною конторою від 04.11.2003 року (а.с.19).

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що наприкінці жовтня 2017 року позивач звернувся до неї, як до депутата П'ятихатської міської ради, про видачу довідки про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає на адресою АДРЕСА_1. Вийшовши за адресою та поспілкувавшись з сусідами було складено акт про відсутність за місцем реєстрації ОСОБА_2 При цьому зазначила, що особисто вона та члени комісії не заходили в будинок АДРЕСА_1, не пересвідчувалися чи дійсно відповідач не мешкає в цьому будинку. Акт складений зі слів сусідів.

Свідок ОСОБА_15 дала аналогічні пояснення, при цьому вказавши, що з пояснень сусідів слідувало, що відповідач за даною адресою не проживає з червня 2016 року, на підставі чого було складено акт та видано відповідну довідку.

Свідок ОСОБА_20 вказав, що до нього як до депутата П'ятихатської міської ради звернулась ОСОБА_2 з проханням надати довідку про її проживання за адресою вулиця АДРЕСА_1. В день виходу за вказаною адресою двері відчинила відповідач, у будинку був присутній син ОСОБА_9 та малолітня донька ОСОБА_8, у будинку знаходились необхідні побутові прилади, меблі, дитячі речі, іграшки. Факт проживання ОСОБА_2 підтверджували і сусіди. Сумнівів щодо того, що відповідач за вказаною адресою не проживає не виникло. Також зазначив, що ОСОБА_2 видавалась довідка про надання субсидії у вересні 2016 році по будинку АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_11 зазначила, що є сусідами з ОСОБА_2 За даною адресою ОСОБА_2 проживає постійно з донькою та сином, відповідач в даному будинку не проживає, спільне господарство не ведуть. При цьому, зазначає, що відповідача бачить кожного дня, інколи відлучається до хворого батька. Коли приходив депутат ОСОБА_20 давала пояснення та підписувала акт.

Свідок ОСОБА_7 вказав що є сином сторін та проживає разом зі своєю дружиною, сином, своєю матір'ю та сестрою по АДРЕСА_1. Зокрема, зазначив, що у період 2016-2017 року його мати ОСОБА_2 проживала постійно, могла ночувати у діда з бабою, її речі знаходяться в будинку. Батько з ними не проживає близько чотирьох років, його місце проживання йому невідоме.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сторін, проживає за адресою АДРЕСА_3 Стосунки з позивачем та відповідачем має нормальні. У червні 2016 року ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_7 вивозила речі з будинку на автомобілі і з того часу у будинку не проживає. За спірною адресою проживає син сторін разом з дружиною та дитиною. ОСОБА_2 інколи навідується до будинку. В акті про не проживання відповідача ставила свій підпис та давала пояснення депутатові, до будинку ніколи не заходила, які речі там знаходяться їй невідомо.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом і ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, за змістом вказаних норм право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

Під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

В судовому засіданні встановлено що відповідач мешкає разом з сином та його сім'єю та малолітньою донькою ОСОБА_21 у спірному будинку з 2007 року і по теперішній час.

Надані позивачем до матеріалів справи акти складені, депутатами П'ятихатської міської ради акти за участі сусідів про непроживання відповідача у спірному будинку від 30.10.2017 року, 18.01.2018 року не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не є належними доказами обставин заявлених ОСОБА_1, так як акти складені без обстеження будинку, не містять акти достовірних відомостей щодо причини відсутності відповідача у спірному житловому будинку, не зазначено на підставі яких доказів комісія дійшла такого висновку, не вказані дані про відсутність речей відповідача у будинку, що цілком узгоджується з поясненням свідка ОСОБА_7, про те що всі речі залишилися в будинку і те, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірному будинку. Свідок ОСОБА_10 зазначив, що він виходив до сторін за адресою АДРЕСА_1. Підтвердив факт проживання відповідача у вказаному будинку.

Окрім того, зазначені акти не містять даних, які б вказували на факт не проживання відповідача в будинку більше року, оскільки проміжок між датами складання даних актів становить три місяці.

У суду не має підстав сумніватись в об'єктивності показів свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, оскільки дані свідки є близькими родичами, сусідами, яким добре відомі обставини проживання відповідача ОСОБА_2 в будинку. Покази даних свідків не протирічять одне одному і узгоджуються між собою.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, оскільки про спірні правовідносини знають зі слів сусідів та самого ОСОБА_1 Показання свідка ОСОБА_21 суд не бере до уваги, оскільки між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, про які зазначила відповідач у справі, а тому її показання є неупередженими.

Будь-яких інших доказів не проживання відповідача у спірному будинку більше строку, встановленого ст. 405 ЦК України, тобто 1 року - позивачем суду не подано.

Доводи відповідача щодо часу, з якого вона не проживала у спірному будинку, а саме протягом червня і липня 2016 року, підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, які узгоджуються між собою, та фактичними обставинами справи, та одночасно спростовують посилання позивача, що відповідач не проживає в будинку з червня 2016 року.

Позивач в позовній заяві посилається на норми ст.ст. 71,72 ЖК УРСР як на одну із підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом.

Однак, ст. 71 ЖК України стосується збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді.

Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Спірний будинок по АДРЕСА_1 не відноситься до державного жилого фонду, а є власністю позивача. Оскільки відповідач є колишнім членом сім»ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім»ї власника на користування житлом. А відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтями 11-13, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що всупереч вищезазначеним приписам ЦПК України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що тривалість тимчасової відсутності відповідача у будинку, на час звернення з позовом перевищувала строк зазначений у ч.2 ст. 405 ЦК України.

Дослідивши встановлені обставини справи та належним чином оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, так як, позивач не довів факту відсутності відповідача більше одного року та без поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі зазначеного та керуючись ст.41 Конституцією України, ст. ст. 317, 321, 405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР, ст. ст. 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5 Розділу ХІІІ перехідних положень ЦПК України (в редакції 2017 року), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення суду складено 29 травня 2018 року.

Головуючий суддя