Номер провадження: 22-ц/785/1212/18
Номер справи місцевого суду: 522/84/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

ОСОБА_3,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: заявника ОСОБА_4 та його адвоката ОСОБА_5, зацікавлених осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2017 року за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Журавльова Євгена Юрійовича, за участю заінтересованих осіб ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7,-

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Журавльова Є.Ю., за участю заінтересованих осіб ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7.

Посилаючись на те, що Приморським районним судом м.Одеси 30 березня 2017 року видано виконавчий лист у справі №522/84/16-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення приміщення, виселення, вселення, стягнення моральної шкоди та витрат у розмірі 3 410,55 гривень з кожного.

Постановами державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 10.04.2017р. було відкрито виконавчі провадження ВП №53732109 (відносно ОСОБА_4), ВП №53732270 (відносно ОСОБА_6), ВП №53731370 (відносно ОСОБА_7), ВП №53731488 (відносно ОСОБА_10).

Згідно акту державного виконавця від 21.04.2017р., встановлено, що вимоги виконавчого листа №522/84/16-ц були не виконані.

Відповідно до акту державного виконавця від 04.05.2017 року, встановлено не виконання вимог виконавчого листа №522/84/16-ц.

Згідно акту опису й арешту майна від 04.05.2017 року державним виконавцем було проведено опис майна, що належить боржникам.

Однак, на думку ОСОБА_4 зазначені акти були постановлені з порушенням вимог Закону України «По виконавче провадження», а тому він звернувся до суду із скаргою та просив визнати дії державного виконавця протиправними.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30 серпня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити вимоги скарги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції державний виконавець Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області Журавльов Є.Ю. та зацікавлена особа ОСОБА_10 не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 383, 384 ЦПК України, який був чинний на час проведення виконавчих дій, передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

У п. 1 постанови №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця й іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 30 листопада 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частин 1 та 2 ст. 18 вказаного Закону, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси 30 березня 2017 року видано виконавчий лист у справі №522/84/16-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення приміщення, виселення, вселення, стягнення моральної шкоди та витрат у розмірі 3 410 гривень 55 копійок з кожного.

Постановами державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Журавльова Є.Ю. від 10.04.2017р. було відкрито виконавчі провадження ВП №53732109 відносно ОСОБА_4, ВП №53732270 відносно ОСОБА_6, ВП №53731370 відносно ОСОБА_7, ВП №53731488 відносно ОСОБА_10.

Згідно акту державного виконавця від 21.04.2017 року, встановлено, що вимоги виконавчого листа №522/84/16-ц не були виконані.

Відповідно до акту державного виконавця від 04.05.2017р., встановлено не виконання вимог виконавчого листа №522/84/16-ц.

Згідно акту опису й арешту майна від 04.05.2017р. державним виконавцем Журавльовим Є.Ю. було проведено опис майна, що належить боржникам.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вжиті заходи щодо примусового виконання рішення, а оскільки на теперішній час, виконавче провадження досі не завершено, посилання скаржника на порушення строків та процедури складання актів щодо встановлення не виконання вимог виконавчого листа та опису та арешту майна ніяким чином не порушують права скаржника. З наведеного слідує, що ознак протиправності дій не виявлено, доводи заявника матеріалами справи не підтверджено, що є підставою для відмови у задоволенні скарги.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - обов'язковість рішень суду.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

У пунктах 1 та 2 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх юрисдикції (стаття 19 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-32 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, скаржником ОСОБА_4 оскаржуються також постанови державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Журавльова Є.Ю. від 27 квітня 2017 року про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. за ВП №53732109 відносно ОСОБА_4, ВП №53732270 відносно ОСОБА_6, ВП №53731370 відносно ОСОБА_7, ВП №53731488 відносно ОСОБА_10, відкритими 10 квітня 2017 року.

У п. 7 постанови №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця й іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статей 28, 41, 89 Закону про виконавче провадження при визначених умовах у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виносить постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу та про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону про виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Таким чином, у даному випадку справа в частині оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів, що не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на час проведення виконавчих дій, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Однак, в порушення положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, чинного на час розгляду судом справи, суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов'язаних з розглядом скарги, не перевірив доводи заявника про те, що державний виконавець не звернув увагу на заяву боржника ОСОБА_7 від 03 травня 2017 року про відкладення проведення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року по справі №522/84/16 до отримання ухвали апеляційного суду Одеської області про відкриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою від 28 квітня 2017 року.

За таких підстав, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно відмовив у задоволення скарги, що перешкоджає подальшому виконанню судового рішення, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 368 - 371, 374, 376, 379, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено: 22 травня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік