Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 333/8146/15

провадження № 61-1187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А., суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: орган опіки та піклування - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, приватний нотаріус Запорізької міського нотаріального округу Редька Віра Петрівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атур»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року у складі судді Ярошенко А. Г. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»(далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Редька В. П., Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ «Атур»), про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 13 липня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Атур» укладено кредитний договір, у забезпечення виконання якого того ж дня між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

У зв'язку з посвідченням іпотечного договору, 13 липня 2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу РедькаВ. П. накладено заборону відчуження АДРЕСА_1.

Вказаним договором іпотеки порушені права його неповнолітньої онуки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що він дізнався 28 жовтня 2015 року в судовому засіданні Апеляційного суду Запорізької області, де розглядалася його апеляційна скарга на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Без дозволу органу опіки та піклування батьки неповнолітньої не мали права укладати іпотечний договір, право користування якою мала і має його неповнолітня онука ОСОБА_3 Тому іпотечний договір, укладений 13 липня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4, є недійсний з моменту його вчинення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 13липня 2007 року між ОСОБА_4та ПАТ «Брокбізнесбанк», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу - Редькою В.П., зареєстрований за № 748.

Внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо об'єкта нерухомості, а саме: АДРЕСА_1 та знято заборону щодо відчуження вказаного нерухомого майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладенням іпотечного договору були порушені права неповнолітньої - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала в квартирі (предметі іпотеки) з 26 липня 2002 року - з часу її придбання, а зареєстрована була батьками - з 14 листопада 2005 року, тому мала право користування квартирою на момент укладення іпотечного договору. Батьки не мали права без дозволу органу опіки та піклування укладати спірний іпотечний договір квартири, права користування якою мала і має неповнолітня онука позивача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року апеляційні скарги ПАТ «Брокбізнесбанк» та приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Редьки В. П. відхилено, рішення суду першої інстанціїзалишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог з тих мотивів, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" необхідна попередня згода органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти.

У серпні 2016 року ПАТ «Брокбізнесбанк»звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у пункті 2. 5 спірного договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець гарантує, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передання предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб.

Судами не було взято до уваги правових висновків, висловлених Верховним Судом України у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 та від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, відповідно до яких, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Установивши, що іпотекодавці, укладаючи договір іпотеки, надали неправдиві відомості про те, що у спірній квартирі неповнолітні діти не зареєстровані, позивач вказала на відсутність у неї неповнолітніх дітей та інших утриманців, на день розгляду справи судом банк не проводив звернення стягнення на спірну квартиру, суди дійшли протилежного висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним. При цьому суди не з'ясували, чи було порушене право малолітнього внаслідок укладення цього договору, яке саме право та в чому полягало його порушення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-2976цс15, норми статті 177 СК України, статей 16, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, на яке має право дитина, за позовом її батьків не може бути сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а лише порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Брокбізнесбанк», витребувано матеріали цивільної справи вказаної справи та встановлено строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу до 18 листопада 2016 року.

28 листопада 2016 року ОСОБА_2 надіслав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк».

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2018 року зазначену справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 липня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Атур» укладено кредитний договір № КЛ-Ю/07/0014.

13 липня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

У зв'язку з посвідченням іпотечного договору, 13 липня 2007 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Редька В. П. наклала заборону відчуження АДРЕСА_1.

Судами встановлено, щонеповнолітня ОСОБА_3вселилася в квартиру разом із своїми батьками, в момент придбання квартири - 26 липня 2002 року, та користувалася квартирою як член сім'ї власника жилого приміщення, іншого житла у дитини немає.

Згідно з умовами іпотечного договору ОСОБА_4 передав в іпотеку спірну квартиру, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно з відповіддю архівного відділу Запорізької міської ради від 25 січня 2016 року № 02-24/04 відповідно до протоколів опікунської ради Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 2007 року, інформація про розгляд питання, яке б стосувалось ОСОБА_3 2001 рокународження, не значиться. Таким чином, надати копію рішення опікунської ради Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради щодо ОСОБА_3 2001 року народження, прийнятого у визначений період, неможливо.

Згідно з переліком розпоряджень голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради у період з 09 січня по 29 грудня 2007 року розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, яке б стосувалось ОСОБА_3 2001 року народження, не значиться, нумерацію розпоряджень з № 1 по № 3852 не порушено.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Задовольняючи позовні вимоги, суди не врахували, що укладаючи договір іпотеки квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка дала згоду на укладення такого договору (т. 1, а. с. 122), не визнали право проживання дитини у спірній квартирі та зазначили, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передання предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів вказаних осіб (пункт 2.5 договору іпотеки) (т. 1, а. с. 14).

Вказане вище узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806 цс16.

Як вбачається з довідки від 10 липня 2007 року, наданої головою ЖСК-7 «Радиоприбор», ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_1, у складі сім'ї - ОСОБА_5

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

З огляду на наведені обставини Верховний Суд враховує, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

На час звернення позивача до суду не було встановлено факту звернення стягнення банком на спірне іпотечне майно, тому при укладенні спірного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було. Відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини.

Оскільки обставини справи судами встановлено, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, тому ухвалені в справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк»підлягає стягненню судовий збір, сплачений банком за подання апеляційної та касаційної скарг (535,92 грн + 584,64 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, приватний нотаріус Запорізької міського нотаріального округу РедькаВіра Петрівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атур», про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» 1 120, 56 грн (одна тисяча сто двадцять грн 56 коп.), понесених ним судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик