Справа № 305/2021/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/2021/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рахівського районного суду від 20 вересня 2017 року, головуюча суддя Бліщ О.В., -

встановив:

07.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», вимоги за яким збільшив заявою від 29.05.2017, і посилаючись на те, що на час вчинення виконавчого напису вимоги кредитора не можна було вважати безспірними, просив визнати виконавчий напис № 3932, вчинений 13.05.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню. Судові витрати в сумі 5917,53 грн просив покласти на відповідача.

Рішенням Рахівського районного суду від 20.09.2017 змінений позов задоволено: виконавчий напис від 13.05.2016 № 3932, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 щодо звернення стягнення за кредитним договором № MKRWRK06032608 від 25.08.2005, визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5917,53 грн судових витрат.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення суду в частині розподілу судових витрат, просить у цій частині рішення скасувати та відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача 5917,53 грн. На обґрунтування скарги зазначає, що особа, яка надає правову допомогу у даній справі не є адвокатом; позивачем не надані документи, які б дозволили встановити обсяг та види наданих послуг, відсутній акт приймання-передачі таких, всі документи підписані позивачем, а не представником, що судом першої інстанції залишено поза увагою. Крім того, судом безпідставно стягнуто 1366,32 грн як витрати на придбання пального, оскільки такі не належать до витрат, повязаних із розглядом справи, а відомості про здійснення оплати з метою переїзду до іншого населеного пункту для участі у розгляді справи відсутні.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 3 ч. 3, ст. 367 ч.ч. 1, 2, ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи, у межах доводів і вимог апеляційної скарги, за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Рішенням Рахівського районного суду від 20.09.2017 задоволено змінений позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», виконавчий напис від 13.05.2016 № 3932, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 щодо звернення стягнення за кредитним договором № MKRWRK06032608 від 25.08.2005, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 79-82).

Цим рішенням суд стягнув з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5917,53 грн у рахунок відшкодування сплачених судових витрат, із яких на відшкодування: судового збору 551,21 грн, оплати правової допомоги 4000,00 грн, витрат, повязаних із викликом до суду, на придбання пального 1366,32 грн.

ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги, передбачав, що:

витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст. 84 ч.ч. 1, 2);

витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони; граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 85 ч.ч. 1, 3);

стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ст. 88 ч. 1).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у частині відшкодування витрат на оплату правової допомоги та витрат, повязаних із явкою сторін і їх представників до суду, суд першої інстанції виходив із належної доведеності підстав для такого розподілу. Проте, в цій частині рішення суду необґрунтоване та не відповідає вимогам закону.

Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 700, виданим Івано-Франківською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 26.06.2009 на підставі рішення цієї комісії від 26.06.2009 № 28 (а.с. 42), та іншими матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 є адвокатом. Тому твердження в апеляційній скарзі про відсутність у представника позивача відповідного статусу безпідставне.

У справі міститься договір про надання юридичних послуг, укладений 17.05.2012 ОСОБА_1 із адвокатом ОСОБА_3, який проживає в м. Івано-Франківську (а.с. 39-40). Позов, із якого виникла цивільна справа, що за її результатом Рахівським районним судом постановлено рішення від 20.09.2017, був предявлений 07.12.2016 (а.с. 1-4). Тобто, договір був укладений майже за пять років до предявлення даного позову і в цьому сенсі не може вважатися договором, укладеним для надання правової допомоги клієнту саме в цій справі.

З рішення Рахівського районного суду від 21.02.2013 у справі № 709/1416/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу убачається, що адвокат ОСОБА_3 представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 в цій справі (а.с. 44-47). Саме з провадженням у зазначеній справі узгоджується час укладення договору про надання юридичних послуг від 17.05.2012. Пунктом 3 договору клієнт зобовязався своєчасно оплачувати послуги адвоката, пунктами 6 і 7 договору сторони визначили розмір гонорару у сумі 4000,00 грн, з яких 50% сплачуються клієнтом при укладенні договору, пунктом 8 договору клієнт зобовязався відшкодувати адвокату кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, повязаних із виконанням доручення, протягом трьох днів після предявлення адвокатом розрахунку проведених витрат.

Поряд із цим, у договорі не обумовлювалося надання правової допомоги у конкретній справі чи в конкретному спорі, не визначався і строк дії договору, тож надання на підставі цього договору правової допомоги клієнту в різних справах (спорах) саме по собі не суперечить закону ( в т.ч., положенням ст. 42 ч. 4 відповідної редакції ЦПК України), договору та природі відповідних правовідносин. Водночас у разі застосування зазначеного договору як підстави для надання правової допомоги в інших справах (спорах) відносини сторін (зокрема, в частині визначення гонорару адвоката, оплати послуг, витрат тощо) підлягають належному врегулюванню із відповідною документальною фіксацією.

05.12.2016 адвокат ОСОБА_3 склав ордер серії ІФ № 038355 на надання правової допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 18.05.2012 у Рахівському відділі державної виконавчої служби (а.с. 44). Представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у справі, що розглядається, здійснювалося на підставі договору про надання правової допомоги від 17.05.2012 і ордера від 05.12.2016. Отже, слід констатувати, що по-перше, ордер був виданий на підставі договору, доказів укладання якого в справі немає, по-друге, ордер призначався для представництва інтересів клієнта не в суді, а в органі державної виконавчої служби, по-третє, з огляду на дійсну дату укладання договору та його зміст у взаємозвязку з іншими обставинами справи цим договором не визначався гонорар адвоката за надання правової допомоги у справі, що розглядається.

Доказів внесення сторонами встановленим порядком змін, доповнень до договору про надання правової допомоги від 17.05.2012, які б відображали відповідні умови, повязані з представництвом у даній справі, немає.

На підтвердження вартості наданих ОСОБА_1 юридичних послуг у сумі 4000,00 грн адвокат ОСОБА_3 надав суду копію квитанції від 05.12.2016 серії 07-ААВ № 0018207, форма якої «затверджена наказом Укрсоюзсервіс від 29.09.95 р. № 8» (а.с. 61).

Крім того, суду надані фіскальні чеки на відпуск паливно-мастильних матеріалів від 29.12.2016 о 10:10:43 к.ч. на суму 500,18 грн, від 29.12.2016 о 14:33:11 к.ч. на суму 150,08 грн, від 24.02.2107 об 11:41:30 к.ч. на суму 116,10 грн і від 29.05.2017 о 09:07:44 к.ч. на суму 599,96 грн (а.с. 56-59). Зазначені фіскальні чеки надані як докази купівлі пального для переїздів між м. Івано-Франківськ і м. Раховом для участі представника в судових засіданнях. Тобто, йдеться лише про витрати на переїзд представника відповідача до іншого населеного пункту.

Факт оплати ОСОБА_1 судового збору з позовної заяви в сумі 551,21 грн підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.12.2016 № 0.0.664512412.1, оформленої у відділенні «Станіславське» Івано-Франківської філії банку (а.с. 10, 60).

Інших документів щодо судових витрат і розрахунків за надання правової допомоги, стосовно відшкодування яких ставилося питання, в справі немає.

За приписами Закону України «Про адвокатуру» (в редакції, що була чинною на час укладання договору про надання правової допомоги), оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським обєднанням чи адвокатом (ст. 12 ч. 1).

15.08.2012 набрав чинності Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно до якого (в редакції, чинній на час предявлення позову та розгляду справи судом першої інстанції):

договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ч. 1 п. 4, ст. 27);

договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі; до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права; зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ст. 27 ч.ч. 1, 3, 5);

гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ч.ч. 1, 2, 3).

Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики у редакціях на відповідний час, що затверджувалися Установчим Зїздом адвокатів України 17.11.2012 і Звітно-виборним зїздом адвокатів України 09.06.2017, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором.

Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає оплатність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ст. 626 ч.ч. 1, 5, ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 632, ст. 638 ч. 1, ст. 901 ч. 1, ст. 903 ч. 1 ЦК України).

Відшкодування витрат на оплату правової допомоги в цивільній справі повязується із належним їх визначенням, наявністю розрахунку витрат щодо обсягу, видів наданих послуг. Якщо мають місце додаткові (супутні) витрати, такі теж повинні підтверджуватися розрахунком. Фактична оплата гонорару, інших витрат підтверджується належними і допустимими документальними доказами. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобовязань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 64 відповідної редакції ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обовязком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів.

Усні твердження щодо таких фактів і документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України), до уваги не беруться.

Сторона, діючи у цивільних відносинах клієнта із адвокатом на власний ризик і розсуд, вільно розпорядилася цивільними і процесуальними правами та здійснювала своє право на захист.

Текст договору про надання правової допомоги від 17.05.2012 не може слугувати підставою для визначення конкретного гонорару адвоката у звязку з представництвом інтересів клієнта у справі, провадження в якій було відкрито ухвалою судді від 12.12.2016 (а.с. 12). У справі відсутні докази щодо встановлення сторонами договору порядку обчислення гонорару у звязку з відповідним представництвом, відсутній розрахунок гонорару у розрізі видів правової допомоги, що надавалася клієнту, часу, вартості такої допомоги тощо.

За обставинами справи, вказана у квитанції від 05.12.2016 оплата мала авансовий характер, проте, ця квитанція не може слугувати підставою для розподілу відповідних судових витрат виходячи із зазначеної в ній суми. Як убачається зі змісту цього документа, його затверджено наказом Українського союзу обєднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення від 29.09.1995 № 8 (реєстрація в Мінюсті України від 25.10.1995 за № 389/925) «Про затвердження форм документів суворої звітності та Інструкції щодо їх використання» (форма № ПО-Д2). Квитанція є документом суворої звітності та застосовується підприємствами і організаціями побутового обслуговування населення у процесі розрахунків із споживачами за побутові послуги із дотримання положень Правил побутового обслуговування населення, затверджених Постановою КМ України від 16.05.1994 № 313, інших нормативних документів у сфері побутового обслуговування населення (п.п. 1.1.-1.3., 2.1., інші положення Інструкції по використанню форм документів суворої звітності, що застосовуються для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги.

Правових підстав для використання бланків суворої звітності, призначених для розрахунків відповідними підприємствами і організаціями за надання побутових послуг, адвокатом у розрахунках із клієнтом за надання правової допомоги, як і підстав для використання адвокатом ОСОБА_3 конкретного бланку суворої звітності, немає, законом таке не передбачено і докази правомірності видачі адвокатом цього документа суду не надані. Зрештою, у цій квитанції зазначені лише найменування та вартість послуг і відсутня вказівка на отримання коштів від клієнта, документ не є доказом отримання та оприбуткування коштів. На складання і видачу адвокатом належних документів щодо оплати коштів клієнтом за надані юридичні послуги (належного доказу щодо грошових розрахунків) у справі вказівок (як і власне таких документів) немає.

Діючи у вищенаведений спосіб, сторона позбавила себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для стягнення судових витрат на оплату правової допомоги у вигляді конкретного гонорару, розподілу таких витрат. Сторона не надала відповідних доказів щодо визначення розміру витрат на правову допомогу та розрахунків.

За змістом ст. 85 ч.ч. 1, 3 ЦПК України, Постанови КМ України від 27.04.2006 № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (п. 5 Граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ) у редакції на час розгляду справи судом першої інстанції, витрати, повязані з переїздом сторони (її представника) до іншого населеного пункту не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Тобто, зазначені витрати відшкодовуються за правилами, передбаченими для відшкодування витрат на відрядження.

Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (реєстрація в Мінюсті України від 31.03.1998 за № 218/2658), встановлено, що:

підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у звязку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України (п. 14 Розділу І);

витрати на проїзд до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі)…; відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до, зокрема, місцеперебування у відрядженні; відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами) (п. 6 Розділу ІІ абз. 1, 2, 4);

витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо; витрати, понесені у звязку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються (п. 12 Розділу ІІ абз. 1 і абз. 7 або 10 на відповідний час).

Судове засідання, яке призначалося Рахівським районним судом на 29.12.2016, не відбулося у звязку з неявкою сторін, із цієї ж причини не відбулося засідання, призначене на 23.02.2017, засідання, призначене на 16.03.2017, не відбулося у звязку з відпусткою судді, засідання призначене на 24.04.2017 не відбулося через неявку сторін і клопотання представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, засідання, призначені на 29.05.2017, на 07.06.2017 не відбулися через неявку сторін, засідання, призначене на 15.08.2017, не відбулося через перебування судді в нарадчій кімнаті в іншій справі, засідання призначене на 20.09.2017 не відбулося через неявку сторін, до цього надійшло клопотання представника ОСОБА_3 про розгляд справи без його участі (а.с. 13, 22, 29, 30, 32, 33, 63, 69, 76, 77). Факт неявки, зокрема, сторони позивачів у судові засідання відображений і в рішенні суду, ухваленому 20.09.2017.

Таким чином, представник ОСОБА_3 не брав участі в судових засіданнях, тому не має підстав ставити питання про відшкодування йому витрат, повязаних із явкою до суду. Вже лиш із цієї причини надані суду фіскальні чеки не можуть враховуватися як докази, на підставі яких можливе стягнення з відповідача на користь позивача коштів у якості відшкодування витрат, повязаних із переїздом до іншого населеного пункту представника сторони. Крім того, вказані чеки не є проїзними документами в розумінні законодавства, що можуть слугувати належними підставами для відшкодування відповідних витрат (зокрема, не є транспортними квитками, рахунками щодо проїзду автомобільним транспортом загального користування). Понад те, й ці чеки хоча й засвідчують факти купівлі пального, однак, не ідентифікують покупця, як немає у контексті поставленого питання й даних про використання відповідно до законодавства конкретного транспортного засобу, а чек, виданий 24.02.2017, не узгоджується із датою судового засідання.

Отже, витрати, що їх сторона кваліфікує як повязані з переїздом її представника до іншого населеного пункту, теж не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що унеможливлює їх відшкодування в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.

Норми ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи, у частині обовязку належного доказування витрат на оплату професійної правничої допомоги (визначення гонорару адвоката та порядку його обрахунку, видів, обсягу правової допомоги, розрахунку відповідних витрат, доказів їх належної оплати і т.ін.), а також визначення і доказування витрат сторін та їх представників, повязаних із явкою до суду, регулюють відповідні питання загалом аналогічно до попередньої редакції цього Кодексу (ст.ст. 137, 138, 141). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч. 1 ЦПК України).

Недоведеність позивачем витрат на оплату правової допомоги (професійної правничої допомоги) та витрат представника позивача, повязаних із явкою до суду, є доводом апеляції відповідача, що знайшов своє підтвердження. Суд першої інстанції неправильно застосував передусім норми матеріального права щодо підстав і умов виникнення відповідних витрат та документального підтвердження розрахунків, що мало наслідком і порушення норм процесуального права стосовно підтвердження та доказування таких витрат. Вищенаведене виключає можливість розподілу між сторонами витрат на оплату правової допомоги (професійної правничої допомоги) та витрат представника позивача, повязаних із явкою до суду. У частині відмови в розподілі витрат із оплати позивачем судового збору апеляція необґрунтована, оскільки в цій частині рішення суду відповідає вимогам закону.

Відтак, на підставі ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду в частині розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи в суді першої інстанції, змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення судження про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 4000,00 грн витрат на оплату правової допомоги і 1366,32 грн витрат, повязаних з викликом до суду, та виклавши резолютивну частину рішення в редакції, що відображатиме розподіл витрат із оплати судового збору.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Рахівського районного суду від 20 вересня 2017 року у частині розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи в суді першої інстанції, змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення судження про необхідність стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4000,00 грн витрат на оплату правової допомоги і 1366,32 грн витрат, повязаних з викликом до суду, та виклавши третій абзац резолютивної частини рішення суду в такій редакції: «стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 551,21 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 травня 2018 року.

Судді