Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 2-6322/11

Номер провадження 22-ц/804/488/18

20 листопада 2018 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Маріупольська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року, у складі судді Ковтуненка В.О.,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за ним права власності на самочинно реконструйоване приміщення НОМЕР_1 загальною площею 190,0 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18.03.2011 року, йому на праві приватної власності належить 5/100 частки нежитлового приміщення НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. З метою його використання за цільовим призначенням було проведено реконструкцію зазначеного приміщення шляхом збільшення зовнішніх розмірів приміщення до 190,0 кв.м. Оскільки самочинно реконструйоване спірне нерухоме майно не прийняте в експлуатацію та вважається самочинним будівництвом, але зведено з додержанням будівельних правил, не порушує прав інших осіб та не суперечить інтересам суспільства, просить визнати за ним право власності на нього.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року позов ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно реконструйоване приміщення НОМЕР_1 загальною площею 190,0 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_4 .,як особи, що не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання щодо її майнових прав, подала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постановою Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2011 року, яким відновлено право власності ОСОБА_4 на 5/100 частки приміщення АДРЕСА_2, тобто він є власником вказаного приміщення на підставі договору дарування з листопада 2001 року.

У свою чергу, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року, суд визнав за ОСОБА_2 , як позивачем, право власності на самочинно реконструйоване приміщення АДРЕСА_2, тоді як дане майно належало йому на праві приватної власності. З урахуванням наведеного, вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки суд вирішив питання щодо його власності , яку визнав належною іншій особі.

Від Маріупольської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, відповідач, посилаючись на положення ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 376 ЦК України, зазначає, що позивач повинен довести суду чи є він власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи відсутні порушення будівельних норм та правил; чи не порушує самочинно збудоване майно права інших осіб. Просить постановити рішення на розсуд суду відповідно до норм діючого законодавства.

Відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутність, в якій він просить задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі та зо всіма вимогами якої він згодний( а.с.101) Від представника відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за його відсутність ( а.с. 102)

Заслухавши суддю - доповідача, представників ОСОБА_4- ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_6, які просили апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня 2011 року ОСОБА_2 є власником 5/100 частин нежилого приміщення, площею 158,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до технічного паспорту від 09.09.2009 року та довідки від 31.03.2011 року, виданих МКП «Маріупольське БТІ», ОСОБА_2 самочинно реконструйоване нежиле приміщення АДРЕСА_2 шляхом збільшення зовнішніх розмірів до 190,0 кв.м., що стало можливим завдяки особливостей архітектурної конфігурації вищезазначеного багатоповерхового будинку.

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_7 №15 від 01.02.2012 року, конструкція самочинно реконструйованої споруди, а саме літ. А/п (цокольного поверху) (група приміщень НОМЕР_1) загальною площею 190,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4, не суперечить вимогам державних будівельних норм.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що самочинно реконструйовані позивачем на земельній ділянці об'єкти нерухомого майна відповідають державним будівельним нормам, а визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, оскільки позивач реконструював нерухоме майно , він має право на захист своїх майнових прав у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, тобто про визнання права власності на майно у судовому порядку.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволений. Розірвано договір дарування, укладений 21 листопада 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Визнано право власності за ОСОБА_2 на 5/100 частин нежилого приміщення, площею 158,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 зобов'язаний повернути ОСОБА_2 вказане нежиле приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року позов ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно реконструйоване приміщення НОМЕР_1 загальною площею 190,0 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2011 року у повному обсязі й ухвалене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог про розірвання договору дарування 5/100 частки приміщення АДРЕСА_2. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування 5/100 магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 укладеного 21 листопада 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М.Ю., та визнання права власності на вказане приміщення за ОСОБА_2. (а.с.46-48)

Отже, за наслідками постанови Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року ОСОБА_4 поновлений у праві власності на 5/100 магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 власником якого він є з 21 листопада 2001 року.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно, суд виходив з того, що, оскільки позивач ОСОБА_2 реконструював нерухоме майно, внаслідок чого воно змінилось як архітектурна споруда, він має право на захист своїх майнових прав у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, тобто про визнання права власності на майно у судовому порядку.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду.

Згідно частини 1 статті 328 ЦК України, право власності отримується на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до частин 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до частин 1,2 статті 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі, в результаті чого створюється нова річ. Особа, що самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ .

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

У свою чергу, позивач у позові про визнання права власності -це особа, яка вже є власником.

Згідно обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, позивач не є власником, але бажав ним стати на на об'єкт самочинного будівництва.

Разом з цим, оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений позов заявлений не для визнання, а для набуття права власності, він задоволеню у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України, у будь- якому разі не може.

У свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. ( частина 2 статті 376 ЦК України)

Згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Матеріали справи не містять відомостей щодо належності позивачу права власності або іншого речового права на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нежиле приміщення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про набуття позивачем права власності на фактично самочинне будівництво, оскільки такі висновки не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, як встановлено, з 21 листопада 2001 року спірне нежиле приміщення належить ОСОБА_2, отже, підстав для визнання права власності на нього іншій особі, з урахуванням вимог ч.2. статті 332 ЦК України не має.

Отже, враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно.

У свою чергу, визнання відповідачем позову в суді першої інстанції не має у даному випадку правового значення, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України( у редакції, що діяла на час ухвалення рішення) суд ухвалює рішення про задоволення позову лише коли таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2012 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2018 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.