Житомирський апеляційний суд
Справа №279/51/18 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 24 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №279/51/18 за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання,

за апеляційною скаргою Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 01 жовтня 2018 року суддею Коренюком В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова (далі - Університет) звернувся до суду із позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов угоди про підготовку лікаря №312, просив стягнути з останньої кошти в сумі 209814,71 грн та судові витрати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову Університету відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Університету, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову Університету, вирішити питання про розподіл судових витрат.

На його думку суд не надав належної оцінки обставинам, якими Університет обґрунтовував свої позовні вимоги, зокрема невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеною угодою та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її безпідставність та недоведеність позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи позов, представник Університету послався на ту обставину, що ОСОБА_1 не виконала умови укладеної угоди про підготовку лікаря, якою передбачено її обов'язок після закінчення навчання відпрацювати три роки за місцем направлення, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для стягнення вартості навчання у зв'язку з тим, що чинний на день звернення з позовом Закон України «Про освіту» не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Крім цього, суд послався на відсутність порядку визначення та відшкодування вартості навчання, недоведеність позову.

Такий висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2009 року ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи, передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. 01.09.2009 між сторонами укладено угоду строком до 01.08.2015 про підготовку лікаря № 312, відповідно до умов якої відповідач зобов'язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 84-85).

В червні 2015 року відповідач закінчила Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова за спеціальністю "лікувальна справа".

Згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 24.06.2015 відповідач надала свою згоду щодо направлення її на роботу до закладу охорони здоров'я ДОЗ Житомирської ОДА Коростенської ЦРП, на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар (а.с. 8).

Згідно листа № 3606/05-2 від 15.09.2017, направленого управлінням охорони здоров'я Житомирської обласної державної адміністрації ректору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря загальної практики сімейної медицини комунального закладу "Коростенський районний центр первинної медико - санітарної допомоги" Коростенської районної ради за власним бажанням (а.с. 9).

За розрахунком позивача оплата вартості навчання ОСОБА_1 за 2009-2015 роки становить 209814,71 грн, з яких: основна сума боргу - 151114,97грн, індекс інфляції - 45636,72 грн, 3 % річних - 13063,02 грн (а.с. 64).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_1, закінчивши навчання на бюджетній формі в Університеті, не відпрацювала три роки за місцем направлення та 01.08.2017 звільнилась за власним бажанням.

Зазначена обставина не заперечувалась відповідачкою та її представником (а.с.20-21).

Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 312 в частині зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу та порушено добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин учасників справи, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, - визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку лікаря №312 від 01 вересня 2009 року), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року №77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення угоди про підготовку лікаря № 312 від 01 вересня 2009 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року, № 367.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01 листопада 1996 року, № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Частиною шостою статті 10 ЦПК України, встановлено, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційністьякого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до статті 150 Конституції України, виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2009 року в частині зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.

З урахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення вартості навчання в сумі 151114,97грн.

Оскільки Університет просив стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період 2009-2015 роки, а прострочення грошового зобов'язання фактично виникло після звільнення відповідачки за власним бажанням та направлення їй листа-вимоги від 02.11.2017 про сплату вартості навчання (а.с. 10), підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на надання Університетом довідки про розмір заборгованості вартості навчання іншого випускника, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову за недоведеністю, оскільки суд у відповідності до норм процесуального закону мав залишити позов без руху, надавши позивачу строк для виправлення вказаного недоліку, або під час розгляду справи роз'яснити стороні позивача наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (п.3 ч. 5 ст. 12, ст. 185 ЦПК України).

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, понесених Університетом за подання позову до суду та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім.М.І. Пирогова задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Вінницького національного медичного університету ім.М.І. Пирогова (місцезнаходження: Вінницька область, місто Вінниця, вулиця Пирогова, будинок 56, ) 151114,97 грн вартості навчання та 3777,75 грн судових витрат.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 21 грудня 2018 року.