Справа № 489/784/17
Номер провадження 2/489/118/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Супрун Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просила поділити між нею та відповідачем майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, судові витрати розділити порівну між сторонами.

Вказувала на те, що з 1997 р. вона перебуває з відповідачем у шлюбі. В період шлюбу ними було придбано спільне майно - квартиру АДРЕСА_3, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Однак на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо її поділу.

25.10.2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, яким просив припинити за останньою право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3 та визнати за ним в цілому право власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказував, що:

- гроші на придбання спірної квартири були отримані у жовтні 2001 року у кредит, зобовязання за сплатою якого несе особисто ОСОБА_2;

- ремонт у квартирі подружжя було зроблено за рахунок коштів, наданих батьками ОСОБА_2;

- під час спільного проживання подружжя спільно опікувалось особою похилого віку, яка в подальшому подарувала ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4;

- ОСОБА_3 має права власності на частку квартири АДРЕСА_5.

- припинення права власності ОСОБА_3 на частку в майні подружжя, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1, оскільки вона забезпечена житлом.

16.02.2017 року відкрито провадження у справі.

Відповідно до Ухвали від 01.08.2017 року за клопотанням первісного позивача накладено арешт на квартиру.

25.10.2017 року згідно Ухвали суду по справі за клопотанням відповідача було призначено будівельно-технічну експертизу.

26.03.2018 року провадження у справі поновлено.

В судове засідання двічі позивач не з'явилась, просила про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний просили задовольнити.

Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає, що клопотання про відкладення не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять подані відповідачем відзив на позов, учасниками справи надавались пояснення, що дає можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів .

Встановивши фактичні обставини, зясувавши взаємовідносин, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25.10.1997 р.

21.09.2017 року за рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 27.05.2002 р. ОСОБА_2, на підставі Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.04.2002 р., на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_6. Вказана квартира в цілому складається з двох кімнат, та має загальну площу 69,5 кв.м.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була набута відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач не спростовує того, що спірне майно є спільним майном подружжя, суд дійшов висновку, що квартира, право власності на яку було набуто під час спільного проживання та перебування в зареєстрованому шлюбі є їх спільною сумісною власністю.

Таким чином судом встановлено, що сторонам спірна квартира належить на праві спільної часткової власності, в рівних частках, по ? частині кожному.

Стосовно зустрічного позову слід зазначити таке.

25.10.2017 року по справі була призначена будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: 1. Чи є технічна можливість переобладнання квартири АДРЕСА_3? 2. Чи може бути виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному відокремлену частину квартири АДРЕСА_3, з самостійним виходом ?

Згідно Висновку експерта виділення кожному із співвласників відокремлену частину квартири АДРЕСА_3 в натурі, враховуючи планування, поверховість, інженерні комунікації, у складі житлових і підсобних приміщень, регламентованих вимогами ДБН В.2.2-15-2005, що діють, «Житлові будівлі. Основні положення» - технічно не є можливим.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Разом з тим, відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

28.03.2007 року ОСОБА_1 набула право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

23.05.2014 року, за договором дарування, ОСОБА_1 набула право приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8.

03.08.2018 року, під часу розгляду даної справи, ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 було відчужено, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На будівництво квартири АДРЕСА_9 ОСОБА_2, 15.10.2001 року, за сприянням Миколаївського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, для сім'ї було отримано цільовий кредит, який до цих пір сплачується ним особисто.

У власності ОСОБА_2, крім спірної квартири, нерухоме майно не перебуває.

ОСОБА_2 внесено на депозитний рахунок 381 570 грн.00 коп. - вартість 1/2 частки квартири, відповідно до Висновку експерта № 115-055 від 16.02.2018 р..

Враховуючи наведене вище, оцінюючи надані сторонами докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що задоволенню підлягає зустрічний позов, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки, шлюб було розірвано, отже спільне володіння та користування майном є неможливим, річ - квартира, відповідно до висновку експерта, є неподільною, 1/2 частка не може бути виділена в натурі, ОСОБА_1 забезпечена житлом, через що позбавлення її права власності на частку спірної квартири не завдасть їй істотної шкоди, в той час, як ОСОБА_2 не має іншого житла та ним внесено кошти на компенсацію вартості цієї частки та він продовжує особисто нести витрати на повернення кредиту, за кошти якого вказана квартир була придбана. З огляду на наведене, первісний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно - задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Сплатити ОСОБА_1, в якості компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_3, 381 570 грн.00 коп. ( триста вісімдесят одну тисячу п'ятсот сімдесят гривень), як внесено на депозитний рахунок № 6294 територіального управління в ДКС України м. Київ ОСОБА_2, згідно платіжних доручень № 1 від 26.10.2018 року, № 2 від 26.10.2018 року; згідно квитанцій № 28 від 15.05.2018 року, № 126 від 24.10.2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 20.11.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова