Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/8001/17Головуючий у 1-й інстанції Шалагінова А.В.
Пр. № 22-ц/778/1122/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Крилової О.В., Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» в особі Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» в особі Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», треті особи: ОСОБА_9, інспектор Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Бахтін А.В., про визнання дій протиправними та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати відмову відповідача у поверненні ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 2101 д.р.н. НОМЕР_1 без плати за зберігання на спеціальному майданчику протиправною та зобов'язати відповідача повернути ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 2101 д.р.н. НОМЕР_1 без плати за зберігання на спеціальному майданчику.

Позов обґрунтовував тим, що 18.01.2016 автомобіль «ВАЗ 2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, був затриманий працівником поліції та переміщений на спеціальний майданчик, який належить відповідачу. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 дії працівника поліції щодо тимчасового затримання транспортного засобу визнано протиправними. 09.06.2017 позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про повернення автомобіля у зв'язку із тим, що дії працівника поліції визнано протиправними. Того ж дня, йому було відмовлено у поверненні автомобіля із посиланням на необхідність сплати за тимчасове збереження транспортного засобу.

Ухвалою суду від 19.10.2017 залучено до участі у справі інспектора Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бахтіна А.В. в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Зобов'язано ДП МВСУ «Інформ- Ресурси» в особі ЗФ ДП МВСУ «Інформ-Ресурси» повернути ОСОБА_2 автомобіль «ВАЗ 2101», державний номерний знак НОМЕР_1 без плати за зберігання на спеціальному майданчику.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП МВСУ «Інформ-Ресурси» в особі ЗФ ДП МВСУ «Інформ-Ресурси» на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач у своїй апеляційній скарзі (а.с. 71-75, 94-98) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад колегії суддів апеляційного суду (головуючий суддя (суддя-доповідач) Трофимова Д.А., судді Крилова О.В. та Кухар С.В. а.с. 82).

Ухвалою апеляційного суду від 15 січня 2018 року (суддя-доповідач Трофимова Д.А.) вищезазначену апеляційну скаргу відповідача залишено без руху.

В автоматизованому порядку 16.04.2018 року у цій справі визначено суддю - доповідача Гончар М.С. замість Трофимової Д.А. у зв'язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 108-109).

З 15.12.107 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, тому його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 110), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (а.с. 112).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач та треті особи у встановлений апеляційним судом строк на адресу апеляційного суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі не надавали.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та треті особи: ОСОБА_9. і інспектор Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Бахтін А.В. із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Таким чином, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (04 грудня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, та сторонами не оспорюється, що на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Наливайко К.К. від 15.12.2016, ОСОБА_2 має право від імені ОСОБА_9. розпоряджатися (передавати в позичку, найм (оренду), зняти з обліку та продати) належним ОСОБА_9. автомобілем марки «ВАЗ 21011», 1975 р.в., двигун № НОМЕР_4, кузов НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_6 (а.с. 10).

Ст. 338 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

18.01.2016 складений протокол огляду та тимчасового затримання транспортного засобу №16 інспектором Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Бахтіним А.В. Згідно із цим протоколом огляд та тимчасове затримання транспортного засобу проведене за ст.ст. 130, 124 КУпАП.

18.01.2016 року автомобіль НОМЕР_2, припаркований біля будинку №15 по вул. Новокузнецька, був затриманий та переміщений на спеціальний майданчик, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140, що належить відповідачу.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017р. визнано протиправними дії інспектора Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Бахтіна А.В. щодо тимчасового затримання 18 січня 2016 р. транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_3 (а.с. 6).

09.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про повернення автомобіля у зв'язку із тим, що дії працівника поліції визнано протиправними (а.с. 9).

Того ж дня, ОСОБА_2 відмовлено у поверненні автомобіля із посиланням на необхідність сплати за тимчасове збереження транспортного засобу на спеціальному майданчику в повному обсязі (а.с. 9).

Ч. 1 ст. 265-2 КУпАП встановлює випадки затримання транспортного засобу та передбачає, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частиною третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Тимчасове затримання автомобіля є заходом забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення, що визначено главою 20 КУпАП.

Зокрема, ч. 1 ст. 260 КУпАП визначається, що адміністративне затримання транспортного засобу допускається лише у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу.

Отже, застосувати адміністративне затримання автомобіля можливо лише з метою припинення адміністративного правопорушення та коли вичерпано інші заходи впливу.

З урахуванням ч. 1 ст. 265-2 КУпАП, такий захід може бути застосований виключно у випадку, якщо місце розташування затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху.

Тобто, можливість евакуації транспортного засобу виникає тоді, коли є достатні підстави вважати, що особа вчинила одне або декілька зазначених вище правопорушень та розташування автомобіля перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху.

Проте, у відношенні ОСОБА_2 за статтями 130, 124 КУпАП з приводу подій 18.01.2016 інспектором Ленінського ВП Бахтіним А.В. протоколи не складались, що підтверджується довідкою Державної автомобільної інспекції, згідно з якою, відносно ОСОБА_2 складено один адміністративний протокол 17.11.2015, а за період з 01.01.2015 по 28.09.2016 протоколи про адміністративні правопорушення не складались (а.с. 8). Постанови про притягнення до відповідальності за вищенаведеними статтями КУпАП також не виносились.

Як встановлено судовим рішенням від 23.05.2017 року (а.с.6), приймаючи рішення про тимчасове затримання транспортного засобу «ВАЗ 2101», д.р.н. М70803П, інспектор Бахтін А.В. не дотримався вимог ч. 1 ст. 265-2 КУпАП та протиправно затримав автомобіль.

Право володіння чужим майном визначене главою 31 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

На теперішній час утримує майно (автомобіль) відповідач.

Ст. 400 ЦК України передбачено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна.

У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що з огляду на скасування правових підстав доставлення на зберігання автомобіля на спеціальному майданчику та подальше його там зберігання, відповідач, відмовляючи ОСОБА_2 у поверненні спірного транспортного засобу із посиланням на необхідність сплати за тимчасове збереження майна, як недобросовісний володілець, порушила його законні права, як фактичного володільця, а тому згідно зі ст. 400 ЦК України позивач має право на захист свого права володіння шляхом витребування спірного майна.

З огляду на наведене, позовні вимоги про повернення позивачу автомобіля, що незаконно утримується на спеціальному майданчику, суд першої інстанції правильно визнав такими, що підлягають задоволенню у цій справі, а транспортний засіб - безоплатному поверненню законному володільцю - ОСОБА_2

Щодо доводів відповідача про те, що він зберігав певний час транспортний засіб, а тому відповідно до п. 12 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого Постановою КМУ від 17.12.2008 №1102 (далі - Постанова № 1102) має право на отримання оплати витрат, пов'язаних з зберіганням такого транспортного засобу, суд першої інстанції правильно зазначав наступне.

Згідно із п. 12 Постанови № 1102 повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його власника (співвласника) за умови оплати витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення.

Таким чином, законодавець визначив необхідність сплати за зберігання транспортного засобу лише за наявності вини водія або власника, а також правомірності дій по затримці цього засобу.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази правомірності затримання транспортного засобу, володільцем якого є ОСОБА_2, оскільки відсутній протокол про адміністративне правопорушення або постанова про притягнення його до відповідальності за фактом порушення Правил дорожнього руху при затриманні автомобіля або інших осіб, даних про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_2 обов'язку сплати заборгованості за зберігання автомобіля.

Крім того, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання відмови відповідача у повернені автомобіля протиправною, зобов'язання повернути автомобіль, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу усіх своїх вимог.

Між тим, обраний позивачем спосіб захисту шляхом заявлення вимог про визнання дій протиправними не відповідає вимогам вищевказаних норм закону, оскільки позивачем не доведено фактів (обставин) з належним доказовим підтвердженням, за наявності яких закон пов'язує настання певних юридичних наслідків, а вказана вимога не поновлює (визнає) порушені (оспорювані) права позивача.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що відновлення порушених прав на володіння та розпорядження автомобілем ВАЗ 2101 д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 можливо шляхом витребування цього майна без плати за зберігання на спеціальному майданчику, оскільки жодних законних підстав обмеження таких прав, чи встановлення обов'язку сплати за зберігання майна не існує, а тому вимоги про визнання відмови у поверненні автомобіля протиправною задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача дублюють доводи заперечень відповідача на позов позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку у цій справі, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Належні, допустимі докази того, що постанова Комунарського районного суду ч. Запоріжжя від 23.05.2017 року у справі ЄУН № 333/432/17, яка набрала законної сили 06.06.2017 року, (копія а.с. 6-7) була скасована станом на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, (аналог ст. 81 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року)обставини, встановлені судовим рішенням у …адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставин.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення відповідача від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, у цій справі відсутні.

Відповідач не надав суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, відповідачем апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Будь-які описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі, зокрема в назві відповідача у цій справі у вступній, описовій та мотивувальній частинах останнього тощо, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а можуть бути виправлені у подальшому за ініціативою суду чи за заявою учасників справи судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Оскільки, встановлено, що провадження у цій справі було відкрито судом першої інстанції ухвалою (а.с.22) правильно саме до юридичної особи - відповідача - Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» в особі Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси».

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, було вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1408,00 (а.с. 90), сплаченого відповідачем при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 10 - 11, 58-61, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384, п.п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» в особі Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 23 травня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Крилова О.В.Кухар С.В.