ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/682/18 Справа № 212/2226/18 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її батька внаслідок нещасного випадку на виробництві, посилаючись на те, що 07.12.1997 року з її батьком- ОСОБА_5 під час виконання трудових обов'язків водія автомобіля БелАЗ - 751210 стався нещасний випадок, внаслідок чого він загинув.

Посилаючись на те, що внаслідок смерті батька, їй завдано моральної шкоди, оскільки вона втратила близьку людину, залишилася без батьківського піклування, має глибокі страждання, які не стихають до теперішнього часу, просила суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю її батька, розмір якої вона визначила у 176 000,00 гривен.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що нещасний випадок стався, в тому числі, і з вини загиблого, що підтверджується висновком комісії з розслідування нещасного випадку.

Також представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що зі сторони роботодавця не було вчинено ніяких навмисних протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, внаслідок яких стався нещасний випадок з ОСОБА_5

Крім того, зазначає, що матеріали справи не містять жодних медичних документів щодо підтвердження моральних страждань позивача, та судом не враховано, що відповідачем було відшкодовано шкоду у зв'язку із втратою годувальника, що підтверджується матеріалами позову, а саме Наказом по ВАТ «ЦГЗК».

Представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» вказує на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» Слюту В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, представника ОСОБА_7, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ПрАТ «ЦГЗК», просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5, відповідно до свідоцтва про народження, виданого Тернівським районним відділом РАГСУ м. Кривого Рогу від 08.08.1997р., актовий запис № 439.

Потерпілий ОСОБА_5, за життя працював в автотранспортному цеху № 1 перевантажного пункту «Східний» ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» правонаступником якого є підприємство відповідача.

07 грудня 1997 року при виконанні трудових обов'язків з ОСОБА_5 стався нещасний випадок, в результаті якого він загинув.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 1997 року, актовий запис № 2089, ОСОБА_5 помер у віці 24 років, причина смерті - відкрита черепно-мозкова травма (а.с.3).

По факту нещасного випадку було складено акт № 23 про нещасний випадок на підприємстві від 19 грудня 1997 року, відповідно до висновку якого, нещасний випадок стався 07 грудня 1997 року о 00 годині 30 хвилин, смерть ОСОБА_5 наступила внаслідок раптового обрушення гірничої маси, що потягло за собою падіння автомобіля з висоти. В пункті 13 зазначеного акту вказано вину осіб підприємства, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвели до смерті ОСОБА_5, а саме: машиніст екскаватора ОСОБА_4, в.о. гірничого майстра ОСОБА_8, начальник гірничої дільниці ОСОБА_9, начальник автоколони автотранспортного цеху № 2 ОСОБА_10, начальник автотранспортного цеху № 1 ОСОБА_11, начальник кар'єру 1-2 ОСОБА_12 (а.с. 4-7)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався нормами ЦК України ( в редакції 1963 року) та виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки, смерть батька позивача настала на виробництві під час виконання трудових обов'язків внаслідок нещасного випадку на виробництві в 1997 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, зі змінами на час виниклих між сторонами правовідносин.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК України не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК України є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України.

Як роз'яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що нормами 440-1 Цивільного кодексу України не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка від професійного захворювання.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача ОСОБА_1 загинув на виробництві, під час виконання трудових обов'язків, внаслідок його смерті позивачу завдано моральної шкоди, оскільки вона втратила близьку людину, залишилася без батьківського піклування, має глибокі страждання, які не стихають до теперішнього часу.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата батька завдає позивачці фізичного болю та душевних страждань, яка виникла з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлена вина відповідача у нещасному випадку.

Факт смерті потерпілого ОСОБА_5 від нещасного випадку на виробництві відповідача ПрАТ «ЦГЗК » встановлений Актом розслідування нещасного випадку, що передбачає право членів сім'ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ПрАТ «ЦГЗК» в частині того, що матеріали справи не містять жодних медичних документів щодо підтвердження моральних страждань позивача, та вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст. 43 Конституції України.

Згідно частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім'єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв'язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров'я на виробництві.

Відповідно до акту № 23 форми Н-1 від 19 грудня 1997 року проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 07 грудня 1997 року об 00 годин 30 хвилин в автотранспортному цеху № 1 перевантажного пункту « Східний» ПрАТ « ЦГЗК», комісією з розслідування нещасного випадку визнано нещасний випадок із смертельним наслідком який стався з водієм ОСОБА_5 таким, що пов'язаний з виробництвом.

У зв'язку зі смертю батька позивачу спричинено моральну шкоду, пов'язану із втратою рідної людини, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв'язків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не надано доказів спричинення їй моральних страждань безпідставні, оскільки сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою і не потребує доведення будь-якими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що зі сторони роботодавця не було вчинено ніяких навмисних протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці,в наслідок яких трапився нещасний випадок з ОСОБА_5, колегією суддів відхиляються, оскільки нещасний випадок з батькомпозивача стався з вини підприємства, зокрема у зв'язку з порушенням трудової та виробничої дисципліни з боку посадових осіб підприємства, про що зазначено у розділі 13 Акту № 23 «Про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом» від 19.12.1997 року.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, яка втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність.

У зв'язку з чим доводи апеляційного скарги про необґрунтованість розміру моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що відповідачем було відшкодовано шкоду у зв'язку із втратою годувальника, що підтверджується матеріалами позову, а саме Наказом по ВАТ «ЦГЗК» на увагу не заслуговують, оскільки виплата матеріальної допомоги не позбавляє позивача права на відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю батька.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: