Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/2836/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є,
Провадження № 22-ц/778/826/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Воробйової І.А.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міноборони України, про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що в період з 05.12.1986 року по 03.02.1990 року в ході виконання службового обов`язку у складі збройних сил приймав участь в ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні Чорнобильської АЕС та отримав дозу радіаційного опромінення 4,67 БЕР.
Внаслідок ушкоджень здоров`я отриманих під час виконання обов`язків військової служби, він тривалий час знаходився на лікарняному, проходив чисельні медичні огляди та обстеження.
Рішенням МСЕК йому встановлено II групу інвалідності.
Внаслідок вказаних обставин він не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт; порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, що постійно негативно позначається на душевному стані. Його постійно турбують головні болі, виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, нудота, загальний дискомфорт в області серця, підвищений АТ, болі в хребті та ногах.
Зазначав, що через отримані захворювання йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що завдає йому моральної шкоди, яку він оцінює у 240 000 грн.
Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 240 000 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 05.12.1986 року по 03.02.1990 року проходив військову службу.

В ході виконання службового обов`язку у складі збройних сил позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні Чорнобильської АЕС та отримав дозу радіаційного опромінення 4,67 БЕР, що підтверджується довідкою військової частини №06407 від 03.02.1990 року за №337/г, архівною довідкою№2/87169 від 05.06.2013 року та особовою карткою обліку доз радіаційного опромінення (а.с. 8,11,12).

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії АД №072557 від 29.03.2007 року, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, безстроково, та зазначено, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ЛНА (ліквідації наслідків аварії) на ЧАЕС (а.с.10).
Внаслідок ушкоджень здоров`я отриманих під час виконання обов`язків військової служби, він тривалий час знаходився на лікарняному, проходив чисельні медичні огляди та обстеження, оскільки отримав чисельні хвороби, а саме: Ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги ФК-ІІІ, Атеросклеротичний кардіосклероз з порушенням проводимості у вигляді блокади передньої гілки лівої ніжки пучка Тиса, резекції медиального меніску правого колінного суглобу з помірним порушенням функції, Хронічна люмбалгія вертеброгенного ґенезу з помірним больовим синдромом, Ангіосклероз сітківки ока першого ступеню, що підтверджено висновком Військово-лікарської комісії Одеського військового округу викладеному в свідоцтві про хворобу №553 від 18.01.1996 року, що його хвороби дійсно є результатом виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.13).
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Застосовуючи вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане з його участю у ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні Чорнобильської АЕС під час проходження військової служби в період 05.12.1986 року по 03.02.1990 року і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв`язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням від 29.03.2007 року висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Суд попередньої інстанцій фактично виходив з того, що оскільки події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 01 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України 2003 року, тому підлягають розгляду згідно з положеннями статей 23, 1167 цього Кодексу.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 05.12.1986 року по 03.02.1990 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1990 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1986-1990 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав ушкодження здоров`я при виконанні службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 05.12.1986 року по 03.02.1990 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01 листопада 2017 року в аналогічній справі № 336/6349/16-ц.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2017 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити .»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21.05.2018 року

Головуючий:

Судді: