Номер провадження 2/754/3069/18
19 жовтня 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді : Галась І.А.
при секретарі - Дмитрієвій А.А.
у відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Згідно Свідоцтва про народження, виданого (повторно) 29.07.2016 р. Відділом державної РАЦС РУЮ у м. Києві, у сторін спору народилась донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
12.05.2015 року між нею ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2017 р. у справі № 754/9711/17 (провадження № 2/754/5350/17) шлюб між сторонами спору було розірвано. Зазначає, що Відповідач з 2003 р. неодноразово був судимий за різного роду злочини й на даний час згідно вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17.05.2017 р. визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України з призначенням покарання у вигляді 4 років позбавлення волі та черговий раз відбуває покарання у виправно-трудовій установі, місцезнаходження якої невідомо.

Практично за весь період перебування у шлюбі та народження спільної дитини відповідач разом з позивачем не проживав, жодної матеріальної та моральної участі у вихованні та утриманні дитини не приймав і не приймає та приймати не бажає, таким чином ухиляючись від свого обов'язку як батька по вихованню дитини. Дитина від народження по даний час постійно проживає з нею (позивачем), самостійно її виховує та утримує, повністю забезпечуючи всім необхідним.

Весь цей час Відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже 2,5 роки, а вона не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачила. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення винятково силами та засобами Позивача.

Вона, позивач ніколи не створювала перешкоди у спілкуванні дитини та прийнятті участі батька - відповідача ОСОБА_2 з дитиною.

Зазначила, що зважаючи на те, що Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та постійно знаходиться в місцях позбавлення волі, відбуваючи чергове покарання за умисно вчинені ним кримінальні правопорушення вважає, що є підстави згідно ст. 164 СК України на позбавлення Відповідача батьківських прав.

Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Позивач зазначила, що оскільки Відповідач від самого народження доньки участі у вихованні та утриманні дитини не брав, всі прохання з цього приводу ігнорував і ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, неодноразові усні прохання Позивача у виплаті аліментів не сприймав, а потім і взагалі місце його перебування було невідоме (як виявилось згодом - перебував під вартою, звідки і надіслав до суду позов про розірвання шлюбу переслідуючи таким чином мету ухилення від сплати аліментів та участі у вихованні дитини), тому аліменти повинні бути стягнені, починаючи з дати народження спільної з Відповідачем дитини, а саме - з ІНФОРМАЦІЯ_1., відповідно ч. 2 ст. 191 СК України, що не перевищує 3-річного строку.

Розмір аліментів за період з дати народження дитини по листопад 2017 р. Позивач бажає визначити в твердій грошовій сумі виходячи з розрахунку 2000,00 грн. на місяць, що в сукупності за період з ІНФОРМАЦІЯ_1. по 01.12.2017 р. складає (2000,00 грн. х 33 місяці) 66000,00 грн.

Розмір аліментів за період з дати подачі цього Позову й до досягнення дитиною повноліття Позивач бажає визначити в твердій грошовій сумі виходячи з розрахунку 3000,00 грн. на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

На підставі викладеного позивач просить суд:

1.Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

2.Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з ІНФОРМАЦІЯ_1. по 01.12.2017 р. в твердій грошовій сумі в розмірі 66 000 грн.;

3.Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, з дня подачі позову й до досягнення дитиною повноліття в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

4.Стягнути з відповідача на користь позивача понесенні судові витрати, в тому числі на правову допомогу.

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року відкрито провадження в справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Позивач протягом підготовчого розгляду позов підтримала в повному обсязі. Відповідач до підготовчого розгляду не з'явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з'явилась, повідомлена своєчасно та належним чином. Подала до суду заяву, відповідно до якої просила суд проводити слухання справи у її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання неодноразово не з'являвся. Відповідачу надіслані судові повістки відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про час та місце розгляду справи.

Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся та був повідомлений належним чином.

26.09.2018 року представником Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано заяву, відповідно до якої представник 3-ї особи проти позову не заперечує, підтримує висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Просять розглядати справу за відсутністю представника третьої особи.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, видане (повторно) Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.14).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрували шлюб 12 травня 2015 року. про що складено відповідний актовий запис №164. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_2, дружини - ОСОБА_1 (а.с.13).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №164, розірвано (а.с.16-17).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року не оскаржувалось та набрало законної сили 21 жовтня 2017 року.

Крім того, згідно вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року, визнано ОСОБА_2 винуватим за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 309 КК - на 1 (один) рік позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК - на 4 (чотири) роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 125 КК - 80 годин громадських робіт. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_2 покарання до - 4 роки позбавлення волі. Згідно ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. В строк покарання зараховано ОСОБА_2 покарання, частково відбуте ним за вироком Косівського районного суду від 24 червня 2016 року (а.с.23-28).

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, відносно їх доньки ОСОБА_3, позивачка стверджує, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не виявляє по відношенню до дитини батьківської уваги та опіки, не цікавиться фізичним та психічним здоров'ям дитини, жодної матеріальної та моральної участі у вихованні та утриманні дитини взагалі не приймав.

Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження Органу опіки та піклування, надано висновок № 102/03/31-8712 від 26.09.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №19 від 20.09.2018 року) (а.с.78-80).

Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, дійшла висновку, що батько дитини свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від її виховання та навчання, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров'ям. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює мати.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписом ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В судовому засіданні підтверджено належними та допустими доказами відсутність належної участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Як вбачається з представлених доказів у їх сукупності, кожен з вище вказаних фактів має місце по відношенню до відповідача, який свідомо нехтує своїми обов'язками щодо виховання своєї дитини, оскільки в найменшій мірі не цікавиться нею, не займається її вихованням та навчанням, не надає їй батьківської турботи. Така поведінка батька є винною по відношенню до дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).

Відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов'язки щодо своєї доньки, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує і взагалі не спілкуються з дитиною без поважних причин, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, таке невиконання батьківських обов'язків не пов'язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин, а та обставина, що останній перебуває в місцях позбавлення волі не може бути визнана судом поважною причиною.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідача своїми батьківськими обов'язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни ними свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.

Статтею 169 СК України передбачено право батьків на поновлення у батьківських правах, не позбавлений цієї можливості і відповідач, якщо змінить своє відношення до дитини, проявить турботу та піклування щодо доньки.

Згідно ч. 3 ст.166 СК України при задоволені позову про позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з відповідача аліментів на дітей.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно частин 2,3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватися на користь позивача на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, згідно до ст. 184 СК України.

Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17).

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

З урахуванням зазначених норм, відповідач зобов'язаний утримувати своїх дітей незалежно від факту позбавлення його батьківських прав та сплачувати визначені судом аліменти.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, допомоги на утримання дитини не надає, вихованням дитини не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду.

Суд, при визначенні суми аліментів, яка підлягає стягненню, враховує неналежне виконання відповідачем батьківського обов'язку по утриманню дитини та перекладення обов'язку по утриманню та вихованню доньки на позивача.

На підставі вищезазначеного, враховуючи рівність прав та обов'язків батьків, щодо дитини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов в частині стягнення аліментів та стягнути аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн., щомісячно, до досягнення дочкою повноліття, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду. Зазначення того, що аліменти на утримання дитини мають бути не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, має місце у тому разі, якщо аліменти стягуються у виді певної частки від доходу заробітку платника аліментів, а не при визначенні виду стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину в зазначеному судом розмірі є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини.

З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін, виходячи з принципів диспозитивності сторін, розумності та справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби малолітньої дитини ОСОБА_3, зумовлені її розвитком, потребами, пов'язаними із проживанням, лікуванням, харчуванням, та можливості відповідача, з'ясувавши обставини, визначені в ч. 1 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини є справедливими та обґрунтованими, і є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 за минулий час, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідноіз ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

У відповідності до ч. 2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом. Саме позивач повинен надати суду докази, того, що він вжив заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов'язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи та інші подібні дії.

Отже, обов'язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Належними та допустимими доказами того, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення одного з батьків у різні органи, зокрема, у фонд зайнятості щодо розшуку місця роботи одного з батьків, за місцем роботи батька про встановлення дійсного розміру його зарплати, про оголошення розшуку, документи про одержання тимчасової державної допомоги на дитину, копія рішення про визнання батька безвісно відсутнім, копія рішення про визнання батька обмежено дієздатним у зв'язку із зловживанням ним спиртних напоїв.

За загальним правилом, визначеним СК України та судовою практикою вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів) з особистих мотивів.

Суд, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надані докази того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо).

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а отже, вона не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача (особисто до відповідача з проханням сплачувати аліменти не зверталася, не направлялись йому відповідні листи з таким проханням, не зверталась до його батьків з метою вплинути на нього та схилити до сплати аліментів, місця свого проживання відповідач не приховував ) та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст.191 СК України.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази про вжиття позивачем будь-яких заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом останніх трьох років та ухилення відповідача від їх сплати, тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час слід відмовити в повному обсязі.

Згідно з ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До судових витрат, як зазначено ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать і витрати на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 141. ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачкою на підтвердження витрат на правничу допомогу не надано жодних доказів, а тому в цій частині необхідно відмовити.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180, 183, 191 СК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265,268, 280-284, 289, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Коломия Івано-Франківської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відносно малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Коломия Івано-Франківської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м. Київ (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 гривень, щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Коломия Івано-Франківської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м. Київ (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 640 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Коломия Івано-Франківської області (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: