Ухвала

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/31121/14-ц

провадження № 61-3409зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С ., ПогрібногоС. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва,

заявник - заступник Генерального прокурора України,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київська міська рада,

розглянув заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у складі судді Кондратенко О. О., ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Кабанченко О. А., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Журавель В. І., Хопти С. Ф., Штелик С. П., у справі за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київської міської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що пунктом 5 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення виготовлено державний акт серіїНОМЕР_1, який зареєстрований за № 01-7-00501 та 27 жовтня 2004 року виданий ОСОБА_4 31 березня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_1, на виконання якого Головним управлінням земельних ресурсів виконкому Київради ОСОБА_5 31 березня 2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Прокурор указував, що спірна земельна ділянка знаходиться на території «Сирецького гаю», тобто відноситься до земель природно-заповідного фонду, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій та об'єктів, що перебувають під особливою охороною.Згідно з інформацією Державної екологічної інспекції у м. Києві земельна ділянка знаходиться у парковій зоні та віднесена до земель рекреаційного призначення та відповідно до статті 51 ЗК України охоплюється забороною та обмеженнями щодо її використання.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати рішення VІІ сесії ХХІV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 у частині пункту 5 щодо передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00501, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_4 на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 633 600 грн, укладений 31 березня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2005 року № 651 (ВСА № 838333), та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 633 600 грн.

ОСОБА_5 позов не визнав та пояснив суду, що посилання прокурора на статтю 83 ЗК України є не правомірним, бо на сьогоднішній день не має визначеної законом документації, яка підтверджує, що земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 відноситься до земель парку - пам'ятки садово-паркового мистецтва «Сирецький гай». На земельній ділянці по АДРЕСА_1 ніколи не проходила організація масового відпочинку населення і туризму, також ні він, ні ОСОБА_4 не вели господарську діяльність на даній території, не змінювали ландшафт і не встановлювали паркан, який міг би перешкоджати громадянам вільно пересуватись. «Витяг щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності», не є доказом віднесення земельної ділянки 0,10 га до земель рекреаційного призначення в момент прийняття рішення про передачу її у власність. Крім того, він у розумінні статті 388 ЦК України є добросовісним набувачем. У своїх письмових поясненнях від 13 листопада 2014 року заявив про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акта, виданого на нього.

Відповідач ОСОБА_4 також заперечував проти позовних вимог прокурора та пояснив, що позивачем не надано жодного документального підтвердження місця розташування, конфігурації, координат, площі земельної ділянки, на якій, на його думку, в 1973 році було розташовано «Сирецький гай». За відсутності доказів (державних актів на право користування землею, планів, кадастрових планів, висновків спеціалістів, експертів) посилання позивача на розташування земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 в межах іншої ділянки, яка знаходиться у користуванні Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району та на якій розташовано парк «Сирецький гай», є безпідставним. Земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 знаходилась і знаходиться в межах м. Києва, тому відносилась до земель територіальної громади, розпорядження якими здійснювала Київська міська рада. Відведення земельної ділянки було здійснено у повній відповідності з вимогами чинного на той час рішення Київської міської ради від 14 березня 2002 року № 313/1747 «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві» та статті 118 ЗК України, що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року при розгляді справи № 2а/16918/12/2670. У своїх письмових поясненнях ОСОБА_4 заявив про застосування строку позовної давності.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, тому й відсутні правові підстави для визнання рішення, актів на право власності на земельні ділянки та договору купівлі-продажу недійсними та витребування земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що законність рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2013 року. Сам по собі факт наявності зелених насаджень на земельній ділянці, про що стверджував прокурор, не дає підстав для висновку суду, що спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку була віднесена до земель рекреаційного призначення. При вирішенні адміністративного позову суд дійшов висновку, що відсутні підстави стверджувати, що спірні частини ділянки знаходяться в межах ділянки, на якій розташований парк - пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Сирецький гай», межі якого не встановлені. Доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка за державною формою 6-зем рахувалась за землями рекреаційного призначення, є припущенням, оскільки факт такого обліку органом реєстрації, як і передбачені законом підстави обліку віднесення спірної земельної ділянки саме до земель рекреаційного призначення позивачем не доведені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу прокурора міста Києва відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без зміни рішення судів першої й апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення), до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

У листопаді 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 19, 20, 21, 51, 52, 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

У заяві вказується, що спірна земельна ділянка до прийняття оспорюваного рішення Київської міської ради належала до території зелених насаджень загального користування - скверу по АДРЕСА_2, а тому її передача у приватну власність суперечить положенням статей 51, 52, 83 ЗК України. Відповідно до висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 26 вересня 2003 року № 19-2501 за містобудівною характеристикою земельної ділянки по АДРЕСА_1 та функціональною зоною, спірна земля перебуває у зеленій зоні. Згідно з інформацією Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 15 вересня 2004 року № 08-8-20/5431, наданою за результатами проведеного обстеження зелених насаджень по АДРЕСА_1, актом від 15 жовтня 2003 року № 296-П та виданим Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Шевченківського району установлено, що спірна земля розташована у зеленій зоні та у її межах перебувають зелені насадження у кількості 26 дерев (18 дерев каштана кінського, 2 дерева граба звичайного, 6 дерев липи) та 600 кв. м газону звичайного, що свідчить про щільність її озеленення. Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, за даними державної статистичної форми № 6-зем, спірна земельна ділянка до її передачі у приватну власність належала до категорії земель зелених насаджень загального користування (парки, сади, сквери, бульвари тощо, які не віднесені до категорії лісів), графа «56», а вже після її передачі ОСОБА_4 - землі під забудовою (графа «35»). Передача землі у власність однієї фізичної особи для будівництва приватного житла перешкоджає її використанню громадою міста як землею рекреаційного призначення та зеленої зони відпочинку (скверу). Розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 в межах зелених насаджень загального користування населеного пункту - скверу по АДРЕСА_2 також підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з чергового кадастрового плану м. Києва, який ведеться з 1995 року, витягом з містобудівного кадастру Києва та фрагментами схем Генерального плану м. Києва на період до 2020 року. Згідно із архівними даними міського земельного кадастру та картографічними даними технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу 91009, обмеженого вулицями Академіка Щусєва, Ризької, Південно-Західною залізницею та кварталами 91050, 91052, 91053, 91054 у Шевченківському районі м. Києва, затвердженого 05 грудня 1996 року, станом на 2001 рік спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована в межах земельної ділянки за обліковим кодом НОМЕР_3, площею 80 971,22 кв. м, яка обліковувалась за державним комунальним підприємством по експлуатації зелених насаджень та належить до земель зеленої зони міста. Негативного суспільного резонансу серед жителів Шевченківського району м. Києва набула інформація про передачу скверу по АДРЕСА_2 із півстолітніми деревами та дитячим майданчиком у приватну власність для забудови. В умовах зростання мегаполісу, розвитку його промисловості прийняття Київрадою рішень про відведення під приватне житлове будівництво земельних ділянок загального користування створює проблему забезпечення нормальних умов для життя і діяльності людини. При цьому збереження зелених масивів (міських парків, лісів, садів, скверів), рослинність яких повинна забезпечувати комфортність проживання людей у місті, регулювати ступінь забрудненості повітря, кліматичні характеристики міської території, є складовою частиною забезпечення конституційних прав громадян.

У зв'язку із цим заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування заяви заступником Генерального прокурора України як приклади неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права надано рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року (справа № 6-16192св15), від 23 липня 2015 року (справа № 6-8179св15), 17 червня 2015 (справа № 6-10385св15), від 25 жовтня 2017 року (справа № 469/831/14-ц), від 18 жовтня 2017 року (справа №359/11143/15-ц), від 13 вересня 2017 року (справа № 280/234/15-ц) постанови Верховного Суду України від 14 травня 2014 року (справа № 6-35цс14), від 08 квітня 2015 року (справа № 6-32цс14) та постанову Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року (справа № 915/2046/15).

Ухвалою Верховного Суду України від 12 грудня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Верховним Судом України зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на наступному.

У заяві про перегляд судових рішень заступник Генерального прокурора України просить переглянути зазначені судові рішення з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм процесуального права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, зокрема цивільної та господарської.

Згідно з частиною другою статті 360-2 ЦПК України 2004 року якщо судове рішення оскаржується з підстав неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, справа розглядається на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року якщо цивільна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності дією редакцією Кодексу, повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України, така справа після її отримання Касаційним цивільним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Cyду.

Ураховуючи викладене, справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтею 360-2 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик