Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 695/3349/16-ц

провадження № 61-10600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

третя особа - Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2

Співвласником вказаної квартири також є ОСОБА_12, який згідно з довідкою Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області перебуває у розшуку як особа, що зникла безвісно.

ОСОБА_11 перебував у шлюбі із ОСОБА_7, від якого у них народилося четверо дітей, а саме: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Після розірвання шлюбу відповідач разом із дітьми, починаючи з березня 2012 року, не проживають у вказаній вище квартирі та нею не користуються, на неодноразові пропозиції зняти дітей з реєстрації в квартирі в добровільному порядку відповідач відмовляється, чим порушує права власників вказаної квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном.

Оскільки сторонам вирішити даний спір у добровільному порядку не вдалося, позивачі просили суд визнати ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаськоїх області від 21 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що малолітні діти проживають за іншою адресою разом зі своєю матір'ю.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місце проживання малолітніх дітей визначається батьками, а тому вони не користуються спірною квартирою не за власним бажанням.

Крім того, співвласником вказаної квартири є батько малолітніх дітей і не залежно від того, що діти проживають з матір'ю, вони не позбавлені права користуватися жилим приміщенням, яке належить батькові.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаськоїх області від 21 листопада 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном у зв'язку із проживанням у вказаній квартирі відповідачів.

Судом апеляційної інстанції не було прийнято до уваги аргументи її представника.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частинами третьою, четвертою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд установив, що батьками малолітніх дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_11 та ОСОБА_7

Шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 розірвано 20 грудня 2013 року.

Право власності на житло (квартиру АДРЕСА_4) належить позивачам, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2012 року.

Малолітні діти: ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10 на час розгляду справи є зареєстрованими у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, проте проживають з матір'ю за іншою адресою.

З огляду на вік дітей та факт того, що їхнє місце проживання визначають батьки, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з підстав наявності поважних причин відсутності ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10 за місцем своєї реєстрації.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат