З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря Гончаренко М.А., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, який під час слухання справи було уточнено.
В обґрунтування вимог позивач зазначала, що 04.08.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_4, згідно наданим документам (Постанова та ОСОБА_5 ВДВС ЗМУЮ від 26.07.2017р по ВП № 46623942) оформлено право власності Позивача на 47/100 частки житлового будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, що належали ОСОБА_2 та внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації прав власності.
На підставі ст.346 ЦК України право власності від ОСОБА_2 на цю частку нерухомості перейшло Позивачу, що підтверджується витягом (індексний номер 93681390) від 04.08.2017 року., з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.
Боржник ОСОБА_2 добровільно звільняти відповідну частину - 47/100 будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі не бажає, перешкоджає здійсненню прав власника та заподіює охоронюваним правам і інтересам суттєву шкоду. На протязі чотирьох місяців ОСОБА_2 своїми противоправними діями перешкоджає доступу до майна - 47/100 будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, руйнує та знищує майно.
Оскільки позивач ОСОБА_1, є власником 47/100 частки житлового будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, вона відповідно до положень ст.391 ЦК України, має право вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають користуватися і розпоряджатися майном, що належить на праві приватної власності.
Крім того, згідно інформації наданої Департаментом реєстраційних послуг ЗМР на цієї частки житлового будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі зареєстрована ОСОБА_3, 03.01.1976 року. Згідно відмітки у паспорті колишнього власника ОСОБА_2, ОСОБА_3 е його дружиною, тобто членом його сім'ї, проте відповідач втратив права власності на 47/100 частки житлового будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі.
Ухвалою судді від 20.11.2017 року відкрито провадження у справі.
У судовому засіданні позивач позов підтримав із підстав викладених у ньому та просив задовольнити у повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. При вищевикладених обставинах, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Із наданих суду доказів встановлено, що 29.01.2015 року апеляційним судом Запорізької області у цивільній справі №22- ц/778/133/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2014 року та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріального збитку 528572,60 грн. та судовий збір 2823,0 грн., в задоволені решти позовних вимог відмовлено (а.с.6-8).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року, рішення апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року залишено без змін.(а.с.9-10).
На виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015року, Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя виданий виконавчий лист № 335/6803/13-ц, на підставі якого Орджонікідзевським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 46623942.
Враховуючи що боржник ОСОБА_2 у добровільному порядку рішення суду не виконав, ОСОБА_5 ВДВС Запорізького МУЮ застосовані заходи примусової реалізації майна боржника у відповідності до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено подання до суду про звернення стягнення боргу ні нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2017 року надано дозвіл ОСОБА_5 ВДВС ЗМУЮ на звернення стягнення на 47/100 частин житлового будинку №8-а з відповідною частиною побутових та господарських будівель і споруд по вул. Дунайській у м.Запоріжжя, що розташовані на земельній ділянці площею 598 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.18-19).
На підставі цієї ухвали ВДВС звернув стягнення боргу на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку. Нерухоме майно боржника було передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів (Система електронних торгів арештованим майном) на підставі ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження».
Оскільки майно боржника на електронних торгах не реалізоване, у відповідності до приписів п.9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», нереалізоване майно передається стягувану за ціною третіх електронних торгів, в рахунок погашення боргу.
Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу в.о. начальника ОСОБА_5 ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_6 від 26.07.2017 року у ВП № 46623942, відповідно до приписів п.9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» майно -47/100 частини житлового будинку №8-а по вул. Дунайській у м.Запоріжжі на загальну суму 320644,80 грн., яке належить боржнику ОСОБА_2 передане стягувачу- Яковлєвій О.С. в рахунок погашення боргу (а.с.12,13)
Відповідно до постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу в.о. начальника ОСОБА_5 ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_6 від 26.07.2017 року у ВП № 46623942 майно -47/100 частини житлового будинку №8-а по вул. Дунайській у м.Запоріжжі на загальну суму 320644,80 грн., яке належить боржнику ОСОБА_2 передане стягувачу- Яковлєвій О.С. в рахунок погашення боргу (а.с.15,16)
04.08.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_4, згідно наданим документам (Постанова та ОСОБА_5 ВДВС ЗМУЮ від 26.07.2017р по ВП № 46623942) видано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 47/100 (сорок сім сотих) частки житлового будинку 8-А по вулиці Дунайській у м. Запоріжжі, що належала ОСОБА_2 та внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації прав власності (індексний номер витягу 93681390) (а.с.11).
Право власності від ОСОБА_2 на цю частку нерухомості перейшло до ОСОБА_1, що підтверджується витягом (індексний номер 93681390) від 04.08.2017 року., з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. У даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, однак, невірно вибрала спосіб захисту свого права.
Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, то позивач не зазначила у позові, як і не довела у судовому засіданні, ані спосіб усунення перешкод, ані факт наявності таких перешкод, фактично заявила таку вимогу, яку неможливо буде виконати.
У судовому засіданні судом позивачу розяснювалося право уточнити заявлені вимоги та право вимагати усунення перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення особи, однак правом уточнити заявлені вимоги в цій частині позивач не скористався.
Щодо вимог про вселення ОСОБА_1, то суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надала пояснення, що проживає і має доступ до своєї власності до 47/100 частин будинку 8-а по вул. Дунайській у м.Запоріжжя, а тому на час розгляду справи предмет цих вимог відсутній і позивачем не доведено порушення її прав, тоді як за загальним правилом захисту підлягає виключно порушене право, а тому вимога ОСОБА_1 про вселення не підлягає задоволенню.
Щодо вимог про скасування реєстрації відповідача ОСОБА_3, то суд зазначає наступне.
Згідно із ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, здійснює: узагальнення практики застосування нормативно-правових актів з питань реєстрації місця проживання, виявлення проблемних питань у сфері реєстрації місця проживання та розроблення шляхів їх вирішення; розроблення проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації місця проживання; встановлення у межах своїх повноважень вимог до програмного забезпечення реєстрів територіальних громад та стандарти обміну даними між такими реєстрами.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб: контролює дотримання органами реєстрації законодавства з питань реєстрації місця проживання; надає методологічну та технічну допомогу у забезпеченні взаємодії між реєстрами територіальних громад; вносить пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб та бере участь у розробленні проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації фізичних осіб.
Облік громадян України, які проживають за межами України, ведеться закордонними дипломатичними установами України у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності;2) позбавлення права користування житловим приміщенням;3) визнання особи безвісно відсутньою;4) оголошення фізичної особи померлою;5) виселення особи.
Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові відносини, пов'язані із знаттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог:
1) про позбавлення права власності; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення особи.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
З урахуванням вищевикладеного можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з вимогою про скасування реєстрації було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, передбаченого ч. 2 ст. 16 ЦК України.
До того ж, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставами відповідальності за завдану шкоду є протиправність дій, завдання шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправними діями, наявність вини.
Відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992р. № 6 із змінами, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були правомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, а саме ст.ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не надав допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції та не зміг довести обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог. Крім того, суд під час розгляду справи роз'яснював позивачу його права та обов'язки та сприяв здійсненню його прав, чим позивач не скористався, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, позов є безпідставним і недоведеними, позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні її позову в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82,89,141,263-265,280-283 ЦПК України, суд ,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 28 листопада 2018 року.

Суддя А.В. Воробйов