КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3838/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2018 року (суддя Пінкевич Н.С.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

у вересні 2018р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту залучення його до складу формувань цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, яке необхідне для отримання статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявник посилається на порушення судом норм процесуального права, безпідставне посилання судом на п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5, оскільки він звернувся з вимогою про встановлення факту залучення його до складу формувань цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, а не про встановлення факту належності до ветеранів чи інвалідів війни.

Також заявник зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 лютого 2018 року його адміністративний позов задоволено частково, визнано неправомірними дії управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо відмови у наданні ОСОБА_2 статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язано управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про встановлення йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за результатами розгляду якої ухвалити відповідне рішення. Однак, його права відновлені не були, тому він звернувся до суду із даною заявою.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області просить відмовити

у задоволенні позовних вимог і закрити провадження у даній справі у зв'язку із відсутністю протиправних дій з боку управління.

Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.60), свого представника у судове засідання не направило, клопотання про його перенесення не подало, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя першої інстанції виходив з того, що встановлення факту, про який просить заявник, не тягне для нього юридичні наслідки, так як рішення суду не є підставою для надання статусу інваліда війни.

Проте, повністю погодитися з таким висновком судді не можна з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Отже, нормами процесуального права не передбачена можливість відмовити у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення юридичного факту, якщо на думку суду, такий факт не тягне юридичних наслідків.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994р., «посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної комісії про групу та причину інвалідності.

Листом управління соціального захисту населення Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської області від 1 вересня 2016 року заявнику відмовлено у наданні статусу інваліда війни у зв'язку із ненаданням ним документа про залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник стверджував, що за розпорядженням начальника АТП 31044 від 30 червня 1986р. його було відряджено у м. Чорнобиль, де він був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1 липня 1986р. по 7 липня 1986р.

Згідно листа Приватного акціонерного товариства «Боярське авто-транспортне підприємство» від 4 вересня 2018 року в архіві підприємства не знайдені документи про включення «Ірпінського АТП-31044» до складу формувань Цивільної оборони.

За таких обставин, суддя першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що встановлення факту залучення до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи не тягне для заявника юридичних наслідків.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопад 1950 року закріплено «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відмовивши у відкритті провадження у справі і не зазначивши, яким саме шляхом заявник може захистити свої інтереси, суддя створив перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ухвала судді першої інстанції про відмову у відкритті провадження постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2018 року скасувати, направити справу до Києво-Святошинського районного суду Київської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 7 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк