Постанова

Іменем України

21 травня 2018 року

м. Київ

справа № 589/1996/17

провадження № 61-10924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: управління Держпраці в Сумській області, відкрите акціонерне товариство акціонерна компанія «Свема», Шосткинське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2018 року у складі суддів: Кононенко О. Ю., Собини О. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про встановлення факту нещасного випадку на виробництві.

Заява мотивована тим, що з 01 вересня 1978 року по 13 серпня 1997 року перебувала у трудових відносинах з Шосткинським виробничим об'єднанням «Свема», а в подальшому з відкритим акціонерним товариством акціонерна компанія «Свема» (далі - ВАТ АК «Свема»).

У період з 10 вересня 1982 року по 10 грудня 1990 року працювала на посаді апаратника отримання лаків на полімеризаційних смолах 4-го розряду цеху виготовлення магнітних стрічок.

Під час виконання трудових обов'язків 24 грудня 1988 року з нею стався нещасний випадок, а саме: при виконанні робіт з дихлоретаном пари цієї речовини потрапили їй в дихальні шляхи, внаслідок чого відбулося отруєння (гостра інгаляційна інтоксикація дихлоретаном). За цим фактом проводилось розслідування та складався акт про нещасний випадок на виробництві за формою, визначеною чинним на той час законодавством.

У результаті отриманих травм вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Шосткинській ЦРЛ, Сумській обласній лікарні та в клініці Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань Харківського національного медичного університету.

25 квітня 1990 року їй було встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною якої є профзахворювання. По причині встановленої інвалідності вона отримувала страхові виплати, але згодом була вимушена виїхати з м. Шостка і нарахування страхових виплат припинилось.

З приводу цього вона зверталась до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Шосткинському районі та ВАТ «АК «Свема», але її звернення проігноровано.

Просила встановити факт нещасного випадку на виробництві, що трапився з нею при перебуванні у трудових відносинах з Шосткинським об'єднанням «Свема» 24 грудня 1988 року при виконанні робіт на території цього підприємства.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_4 про встановлення факту нещасного випадку на виробництві задоволено. Встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який стався з ОСОБА_4 при перебуванні в трудових відносинах з Шосткинським виробничим об'єднанням «Свема» (ВАТ «АК «Свема») о 15-40 годині 24 грудня 1988 року при виконанні робіт на території вказаного підприємства з дихлоретаном.

Рішення мотивоване тим, що факт нещасного випадку на виробництві повністю підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами, а його встановлення має юридичне значення для заявника для отримання відповідних страхових виплат.

Постановою апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2018 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2017 року скасоване та прийняте нове рішення. Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту нещасного випадку на виробництві залишено без розгляду.

Постанова мотивована тим, що між сторонами виник спір про право ОСОБА_4 на страхові виплати, пов'язані із нещасним випадком на виробництві, а тому ці обставини підлягають доказуванню під час розгляду справи у порядку позовного провадження та можуть бути встановлені на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності, що не може бути вирішено у порядку окремого провадження.

У січня 2018 року ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2018 року, у якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт нещасного випадку жодною організацією під сумнів не ставився і не оспорював ся, тому не існує спору про право.

ОСОБА_4 вказує, що у межах цивільного процесуального законодавства спір про право є єдиною та цілісною категорією, яка дозволяє відмежувати справи позовного провадження від справ окремого та наказного проваджень. Як єдина категорія спір про право повинен характеризуватись спільними ознаками для усіх видів провадження у цивільному процесі, проте і законодавець, і судова практика надають цьому поняттю різний зміст залежно від того, у якому контексті воно використовується.

Особа, яка подала касаційну скаргу вважає, що поняття «спір про право» має бути єдиним для усіх видів провадження у цивільному процесі, і немає підстав для виокремлення такої додаткової ознаки спору про право в окремому провадженні, як можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов'язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту за відсутності заперечень таких осіб. Опосередковано аналогічне розуміння простежується у законодавчому визначенні окремого провадження, оскільки згідно норм ЦПK України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються, зокрема, цивільні справи про підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Таким чином, у цьому визначенні йдеться про можливість підтвердження у порядку окремого провадження прав, щодо яких відсутній факт їх оспорення, а не прав, щодо яких відсутній спір.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року відкрито касаційне провадження.

У квітні 2018 року управління Держпраці в Сумській області надало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність спору про право у зв'язку із чим залишив заяву ОСОБА_4 без розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та залишенні заяви ОСОБА_4 про встановлення факту нещасного випадку на виробництві, апеляційний суд вказав, що між сторонами виник спір про право ОСОБА_4 на страхові виплати, пов'язані із нещасним випадком на виробництві, а тому вказані обставини підлягають доказуванню під час розгляду справи у порядку позовного провадження та можуть бути встановлені на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності, що не може бути вирішено у порядку окремого провадження.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до статей 234, 235 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У разі наявності спору про право, наявність або відсутності факту, що має юридичне значення встановлюється судом в порядку позовного провадження при вирішенні спору про право.

Згідно частини четвертої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановивши, наявність спору про право, апеляційний суд зробив правильний висновок про залишення заяви про встановлення факту нещасного випадку на виробництві без розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

ОСОБА_3