АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/765/17 Номер провадження 22-ц/786/823/18Головуючий у 1-й інстанції Якименко Т. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С., при секретарі: Гавриленко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житла, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Зіньківська державна нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з вищезазначеною позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якій просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим №2092, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зіньківською державною нотаріальною конторою 30.05.2014 року за реєстровим №643, в користь ОСОБА_3 на 3/8 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору дарування, позивач зазначила, що на час укладення договору дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за №2092, вказаний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Вказувала, що під час нотаріального посвідчення договору дарування в Зіньківській державній нотаріальній конторі нотаріус не витребував від дарувальника документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно. Вказаний у договорі дарування, як право встановлювальний документ - Угода про розірвання договору, не є право встановлювальним документом, тому договір дарування не відповідає вимогам закону, а саме посвідчений нотаріусом з порушенням вимог ст.ст. 21, 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат» і тому відповідно до ст.48 ЦК УРСР є підстави визнати його недійсним.

Позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач обґрунтовує тими обставинами, що відповідач ОСОБА_3 не мав права на спадкування після смерті його матері - ОСОБА_5, так як він не прийняв спадщину, а заповіт складений ОСОБА_5 19 серпня 1965 р., яким йому заповідано усе майно, скасовано заповітом складеним ОСОБА_5 05 грудня 1987 р., яким ОСОБА_4 заповідано 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Своє право на звернення до суду з заявленими позовними вимогами, позивач обґрунтовує тим, що вона прийняла спадщину після померлого 13 липня 2014 року ОСОБА_6, як племінниця спадкодавця в порядку представлення свого батька, ОСОБА_7, - рідного брата ОСОБА_8. Вважає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу спадкового майна, право власності на яке належало ОСОБА_6 на час його смерті і перейшло до неї в порядку спадкування за законом, так як відчуження 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_4 та спадкування 3/8 частини ОСОБА_3, є незаконними. В зв'язку з чим, прохала суд задовольнити її позовні вимоги.

Після заявлених суддями Зіньківського районного суду Полтавської області самовідводів, вказана справа надійшла на розгляд до Котелевського районного суду Полтавської області 11.09.2017 року.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житла, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що доводи апелянта в частині недійсності договору дарування та свідоцтва про право на спадщину є необгрунтованими, не підтверджують зібраними по справі доказами та є наслідком неправильної оцінки обставин подій та неправильного розуміння положень закону.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони був присутній представник відповідача ОСОБА_3, інші особи присутні не були, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10.04.1979 року на взамін договору купівлі-продажу №697 від 10.06.1976 року, на ім'я ОСОБА_5 було видано свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

18 травня 1979 року, ОСОБА_5 відповідно до договору дарування подарувала (своєму синові) ОСОБА_3 1/2 частину будинку літера А-1, загальною житловою площею 63, 50 кв., 1/2 частину сараю літера В, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено 18.05.1979 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори - ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за №730 (а.с. 129-130).

07.08.1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено Угоду про розірвання договору дарування, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 18.05.1979 року за реєстровим №730 зареєстрованим Полтавським МБТІ в реєстрову книгу за № 4 під №114 (а.с. 132).

26 вересня 1992 року за реєстраційним №2092 у Зіньківській державній нотаріальній конторі Полтавської області було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 (своєму внуку) належну їй 1/2 частину житлового будинку (згідно угоди про розірвання договору дарування) за адресою: АДРЕСА_1., що складається в цілому з житлового будинку літера А-1, загальною житловою площею 63,5 кв.м., сараю-Б, гаража-б, погребу-В, огорожі-№1-2. Так, даним договором дарування відчужено 1/2 частину спільної сумісної власності подружжя в житловому будинку. В матеріалах справи є письмова згода ОСОБА_6 - другого з подружжя від 26.09.1982 року, в якій він надав згоду своїй дружині ОСОБА_5 на дарування 1/2 частини житлового будинку(а.с 127-128).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, про що 04 червня 1996 року виконавчим комітетом Зіньківської міської ради народних депутатів в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №87 і видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1.

За життя спадкодавцем ОСОБА_5 було складено два заповіти, які останньою не змінювалися та не скасовувалися..

Так 19.08.1965 року Тростянецькою державною нотаріальною конторою Сумської області було посвідчено заповіт за реєстраційним №1219, яким ОСОБА_5 все своє майно, яке буде їй належати на момент смерті заповідала своєму синові ОСОБА_3 в повній мірі.

05.12.1987 року Зінківською державною нотаріальною конторою Полтавської області було посвідчено заповіт за реєстраційним №1842, яким ОСОБА_5 належну їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 10.04.1979 року, Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заповіла своєму онукові і ОСОБА_4

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 24.12.2012 року ОСОБА_3 було визначено додатковий трок в 1 місяць для подання спадщини після померлої ОСОБА_5 В подальшому дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили і є чинним на час судового розгляду.

30.05.2014 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом №643. Свідоцтво видано на підставі заповіту від 19.08.1965 року на 3/8 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності новим ЦК України, а тому відповідно до п.4 прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2014 року), при розгляді справи суд керується нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент укладення оспорюваного договору дарування.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Такий договір має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Крім того договір дарування підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. (статті 243, 244 ЦК УРСР 1963року).

Статтею 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення між сторонами правовідносин) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Умовами дійсності угод є умови: про форму, про зміст угоди, про відповідність (єдність) внутрішньої волі і волевиявлення сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що під час укладення договору дарування від 26.09.1992 року, сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, що воля дарувальника не була вільною, що дарувальник помилялася щодо обставин вчиненого правочину, що правочин вчинений внаслідок обману, насильства, погрози і воля дарувальника не була спрямована на відчуження майнових прав.

Доводи апелянта, що нотаріусом при посвідченні договору дарування не вжито дій передбачених Законом України «Про державний нотаріат», не витребувано правовстановлюючого документу на будинок та не з'ясовано думки ОСОБА_6, спростовуються зібраними доказами, з яких вбачається, що договір дарування посвідчений з дотриманням всіх процедурних дій передбачених чинним на той час законодавством та з погодження ОСОБА_6.

Зважаючи на те, що дані доводи сформовані на підставі довільного тлумачення норм закону та припущеннях, вони не можуть свідчити про необґрунтованість висновків суду першої інстанції в цій частині. Крім того апелянтом, не взято до уваги та не надано належної правової оцінки, тому що сам ОСОБА_6 за життя, будучи обізнаним про вказані обставини, спірний договір дарування не оскаржував.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 заявлених до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим №2092.

Одночасно, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане Зіньківською державною нотаріальною конторою 30.05.2014 року за №643 в користь ОСОБА_3 на 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що 30.05.2014 року за реєстраційним №643 державним нотаріусом Зіньківської ДНК ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини спірного домоволодіння в користь ОСОБА_3 При цьому, державний нотаріус послалась на заповіт ОСОБА_11 посвідченого Тростянецькою ДНК Сумської області, 19.08.1965 р. за реєстровим номером 1219. Одночасно нотаріусом брався до уваги, той факт, що ОСОБА_3 рішенням суду визначено додатковий строк для прийняття спадщини протягом, якого останній подав заяву про її прийняття.

Відповідно до ст. ст. 529, 548-550 ЦК УРСР в ред. 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 з моменту відкриття спадщини після померлої ОСОБА_5 протягом 6 місяців заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, факту фактично вступу в управління майном не підтверджував та не встановлював, а за рішення суду (яке в подальшому було скасовано) прийняв спадщину шляхом подачі заяви протягом визначеного додаткового строку, на момент розгляду справи останній не може вважатися таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку та має право на її оформлення.

Мотиви суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 фактично вступив в управління майном, а тому є таким, що прийняв спадщину, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вони по перше не ґрунтуються на зібраних по справі доказах, а по друге наведені без наявності на те підстав та з порушенням процесуального порядку, зважаючи на предмет і зміст позовних вимог.

Статтями 534, 541, 544 ЦК УРСР в ред. 1963 року передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, суд першої інстанції в повній мірі вказані положення закону не врахував та не надав їм належної оцінки, внаслідок чого прийшов до передчасних та необґрунтованих висновків.

За встановлених по справі обставин вбачається, що заповіт від 05.12.1987 року, який складений та посвідчений з дотриманням норм чинного на той час законодавства, зважаючи на те, що на той час ОСОБА_5 була власником Ѕ жилого будинку по АДРЕСА_1, скасував заповіт від 19.08.1965 року в частині розпорядження останньою зазначеним нерухомим майном. Відсутність даних про вказаний заповіт у Спадковому реєстрі не вказує на його нечинність та відсутність підстав для його врахування.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що питання недійсності свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого від 30 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_3 в зв'язку з наявністю двох заповітів не взято судом до уваги, оскільки позивач не ставила питання про визнання недійсними вказаних заповітів та не оскаржувала дій нотаріуса, не ґрунтується на положеннях закону та є помилковими.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що станом на 05.12.1987 року ОСОБА_5, належала саме Ѕ частина жилого будинку по АДРЕСА_1, щодо якої остання і зробили відповідне розпорядження і власником якої залишалася на момент своєї смерті. Інша частина на той час належала ОСОБА_3, в а 1992 році була подарована ОСОБА_5 онукові ОСОБА_4

Доводи апелянта в цій частині відповідно є обґрунтованими та слугують підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.27постанови «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Наведені вище мотиви колегії суддів, які ґрунтуються на нормах закону та встановлених обставинах справи, вказують на те, що видача 30.05.2014 року відповідачу ОСОБА_3 спірного свідоцтво про право на спадщину, було проведено з порушенням встановленого порядку, у зв'язку з чим допущено порушення прав інших осіб, а тому вимоги про визнання його недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року в частині вирішення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 18 січня 2018 року в частині вирішення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Зіньківська державна нотаріальна контора - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зіньківською державною нотаріальною конторою 30.05.2014 року за реєстровим № 643, в користь ОСОБА_3 на 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, Полтавська область.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 24 травня2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ Л.М. Хіль /підпис/ П.С. Абрамов

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: