Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

місто Київ

справа № 215/5814/15-ц

провадження № 61-355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року у складі судді Мельника Ю. П. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Братіщевої Л. А., Грищенко Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров'я, просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 701 568, 00 грн без утримання податку з фізичних осіб.

Позивач на обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він отримав професійне захворювання внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Відповідно до висновку Медико-соціальної експертної комісії від 15 квітня 2014 року йому первинно з 31 березня 2014 року встановлена 3 група інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах важкої фізичної праці та шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь відшкодування моральної шкоди.

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилався на статті 173, 237-1 КЗпП України, статті 23, 1167, 1168 ЦК України.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь на відшкодування моральної шкоди 35 000, 00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з отриманням ним професійного захворювання, позивач потребує подальшого лікування та спостереження, відчуває незручності у повсякденному житті, зазнає фізичних страждань. Позивач, працюючи на підприємствах, у тому числі й відповідача, зазнав впливу шкідливих та несприятливих факторів, виконував роботи в умовах, що характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди до 15 000, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_3 та правильно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених у статті 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Під час вирішення питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд першої інстанції не врахував роз'яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»), не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 35 000, 00 грн, а тому апеляційний суд, взявши до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретні обставини у справі і наслідки, що наступили, вважав за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, зменшивши її.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Кривбасзалізрудком» просило скасувати рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником майнових прав та обов'язків Виробничого об'єднання «Кривбасруда» (далі - ВО «Кривбасруда») щодо шахти «Першотравнева-1». Такі обставини встановлені судовими рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. На переконання заявника, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, що до спірних правовідносин застосовуються Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472.

При цьому судами встановлено вину Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний завод» (далі - ПАТ «ЦГЗК») у завданні моральної шкоди ОСОБА_3 внаслідок ушкодження здоров'я, а отже, стягнення моральної шкоди з ПАТ «Кривбасзалізрудком» має наслідком подвійне стягнення, що суперечить нормам статті 23 ЦК України.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить її відхилити, зазначаючи, що оскаржувані судові рішення відповідають обставинам справи, ухвалені з правильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права. Позивач судам надавав копії судових рішень, якими встановлено правонаступництво ПАТ «Кривбасзалізрудком» прав та обов'язків ВО «Кривбасруда», а тому заявник є належним відповідачем у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 14 листопада 2016 року цивільну справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до трудового договору працював з 22 липня 1983 року до 28 вересня 1984 року електромонтажником у Спецуправлінні «Електромонтаж» № 453; з 15 жовтня 1984 року до 23 червня 1987 року - підземним гірником, підземним кріпильником на шахті «Першотравнева-1» ВО «Кривбасруда»; з 26 червня 1987 року до 15 січня 1991 року - підземним прохідником у СВК «Кривбасшахтопроходка»; з 29 січня 1991 року до 04 січня 1994 року - підземним прохідником та підземним кріпильником на шахті «Першотравнева-1» ВО «Кривбасруда»; з 07 квітня 1997 року до 14 листопада 2000 року - слюсарем черговим з ремонту обладнання у ВАТ «Північний ГЗК»; з 04 серпня 2004 року до 12 жовтня 2004 року - підземним прохідником у Шахтобудівельному управлінні ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 04 травня 2005 року до 30 травня 2014 року - підземним прохідником на шахті ім. Орджонікідзе ПАТ «ЦГЗК».

З 1975 року до 01 жовтня 1989 року до ДВО «Кривбасруда» на правах структурного підрозділу входило Рудоуправління Першотравневе.

З 01 жовтня 1989 року Рудоуправління Першотравневе, як структурний підрозділ ліквідовано відповідно до наказу ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 зі змінами від 01 листопада 1989 року № 423.

Згідно з пунктом 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 з 01 жовтня1989 року до 01 січня 1995 року до ДВО «Кривбасруда» на правах новостворених структурних підрозділів входили шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2».

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 (пункт 1) з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2» як структурні підрозділи ліквідовані.

Відповідно до пункту 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 з 01 січня 1995 року до 01 січня 1998 року до ДВО «Кривбасруда» на правах новоствореного структурного підрозділу входила шахта «Першотравнева».

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року № 1 з 01 січня 1998 року шахта «Першотравнева» як структурний підрозділ була також ліквідована.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 ДВО «Кривбасруда» перейменовано у «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з пунктом 2 цього наказу правонаступником перейменованого ДВО «Кривбасруда» призначено «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації перетворено у Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акціонерної компанії «Укррудпром».

Згідно з пунктом 3 цього наказу Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до спільного наказу Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19 лютого 2001 року № 66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акціонерної компанії «Укррудпром» шляхом реорганізації перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», що не оспорювалось відповідачем.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що правонаступником усіх прав та обов'язків Державного виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (у структурних підрозділах якого працював позивач) є ПАТ «Кривбасзалізрудком». ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», у період роботи позивача неодноразово було проведено реорганізацію, однак питання про відокремлення новостворених структурних підрозділів із визначенням правонаступників жодного разу не вирішувалося.

Усі структурні одиниці ДВО «Кривбасруда», зокрема, Першотравневе Рудоуправління, новостворені з 01 жовтня 1989 року шахти «Першотравнева-1» та «Першотравнева-2», новостворена з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева» не мали статусу самостійних юридичних осіб, були створені як структурні підрозділи без права юридичної особи, оскільки питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників в передбаченому законодавством порядку не вирішувалось.

Таким чином, професійне захворювання позивача виникло, зокрема, під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об'єднанням по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», на якого законодавством покладено обов'язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого в цьому випадку роботодавцем зроблено не було, що потягло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдає йому моральних страждань.

ПАТ «ЦГЗК», як останній роботодавець позивача, організувало розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, яке здійснювалося комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання.

У пунктах 12, 13, 16, 17 Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 лютого 2014 року (форма П-4), який затверджено 20 лютого 2014 року головним державним санітарним лікарем міста Кривого Рогу (далі - Акт розслідування), зазначено про наявність на робочому місці шкідливих умов праці 3 класу; позивач працював у шкідливих умовах праці на ПАТ «ЦГЗК», а також, що згідно з Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного захворювання від 09 січня 2014 року № 006 підставою для встановлення професійного характеру захворювання став також профмаршрут у ДВО «Кривбасруда» на шахті «Першотравнева-1» та у ВАТ «Кривбасзалізрудком» у Шахтобудівельному управлінні; причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Комісія з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання встановила, що причиною виникнення професійного захворювання стала професійна діяльність у ДВО «Кривбасруда» та ВАТ «Кривбасзалізрудком» протягом значного періоду часу (5 років 10 місяців), внаслідок якої на здоров'я позивача впливали шкідливі виробничі фактори.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що професійне захворювання позивачу заподіяло моральну шкоду, яка полягає у втраті професійної працездатності у розмірі 50 %, позивачу встановлено 3 групу інвалідності. Наведені обставини зумовили звільнення позивача за станом здоров'я з виконуваної ним роботи у віці 49 років.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено правонаступництво ПАТ «Кривбасзалізрудком», а також, що шкода здоров'ю завдана позивачу не лише під час роботи на підприємстві ПАТ «ЦГЗК», а також й під час роботи у структурних підрозділах відповідача, а тому ПАТ «Кривбасзалізрудком» є належним відповідачем у справі, подвійне стягнення моральної шкоди не відбулось, оскільки ушкодження здоров'я завдано як під час виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача, так і на ПАТ «ЦГЗК».

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У частині першій статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У пункті 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У пункті 13 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 50%, характеру ушкодження здоров'я, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000, 00 грн, і цей розмір вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, що до спірних правовідносин застосовуються Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, відхилені Верховним Судом, оскільки ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року виправлено описку, допущену в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, зазначено на сторінці 3 в абзаці 3 у п'ятому рядку, що «до спірних правовідносин не мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року».

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 13 травня 2016 року зупинене виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської від 21 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року в частині, що залишена без змін, та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2016 року в частині, що залишена без змін, та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик