Справа №:755/6171/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Юдицькому К.О.

за участю: позивача ОСОБА_1. представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за ним право власності на гараж та земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 14,9 кв.м.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 10 жовтня 1966 року батько позивача - ОСОБА_4, рішенням №775 Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих отримав земельну ділянку під будівництво гаража для автомашини з ручним управлінням по АДРЕСА_1. Цим же рішенням засвідчено, що технічна документація погоджена. 12 листопада 1966 року ОСОБА_4, згідно дозволу НОМЕР_2 «Спеціальної інспекції з благоустрою Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих» отримав дозвіл на виконання робіт з будівництва гаражу без права будівництва погребу, строк виконання робіт - з 14 листопада 1966 року по 31 грудня 1966 року. Після отримання вказаного дозволу у цьому ж році батько позивача самостійно почав будувати гараж, що підтверджується товарними чеками та квитанціями. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_4, але за життя не встиг оформити документи на підтвердження права власності на гараж та земельну ділянку згідно із сучасним законодавством. У шестимісячний строк з моменту смерті батька позивача було заведено спадкову справу №363, та зареєстровано в реєстрі за №14-854 у державного нотаріуса Десятої Київської нотаріальної контори Вороніної С.А. 30 травня 1996 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, але до спадкового майна не було включено гараж та земельну ділянку, на який він розташований, через відсутність правовстановлюючих документів. Вважає, що наявні правові підстави для визнання права власності на гараж та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, у судовому порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справа призначена до судового розгляду.

У звязку з набранням чинності 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, судом визначено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2018 року, закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, письмових додаткових поясненнях, долучених до матеріалів справи (а.с.69-74), просив позов задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові заперечення по справі, долучені до матеріалів справи (а.с.80-83), в яких просила слухати справу без участі представника Київради.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (а.с.53-54), в яких розглядати справу за відсутності їхнього представника.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується свідоцтвом про народження позивача ОСОБА_1, виданим Дарницьким бюро ЗАГС 16 листопада 1961 року, батьком позивача є ОСОБА_4, про що в книзі реєстрації актів про народження за фактом народження позивача зроблено запис №2600 від 16 листопада 1961 року (а.с.155).

10 жовтня 1966 року батько позивача - ОСОБА_4, як інваліду війни ІІ групи, рішенням №775 Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих отримав земельну ділянку під будівництво гаража для автомашини з ручним управлінням по АДРЕСА_1. Цим же рішенням засвідчено, що технічна документація для відведення земельної ділянки погоджена (а.с.17, 20)

12 листопада 1966 року ОСОБА_4 було надано дозвіл НОМЕР_2 «Спеціальної інспекції з благоустрою Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих» на виконання робіт з будівництва гаражу без права будівництва погребу, строк виконання робіт - з 14 листопада 1966 року по 31 грудня 1966 року (а.с.19)

Згідно до товарних чеків, наказів про відпуск матеріалів та касових ордерів спадкодавцем ОСОБА_4 було придбано будівельні матеріали, зокрема листову сталь та дошки (а.с.13-16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Києві помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 серпня 2018 року, виданим Дніпровським ЗАГС м. Києва (а.с.153).

30 травня 1996 року на підставі заяви позивача державним нотаріусом Десятої державної нотаріальної контори Вороніною С.А. було заведено спадкову справу №363, яку було зареєстровано в реєстрі за №14-854 (а.с.152).

30 травня 1996 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, відповідно до якого успадкував належний позивачу транспортний засіб марки М-412 ИЭ (а.с.157). Підставою для видачі права на спадщину став фактичний вступ в управління спадковим майном.

Листом Комунального підприємства з експлуатації житлового фонду «Житло-Сервіс» від 17.03.2010 вих. №110/816-70 було відмовлено в оформленні права власності на капітальний гараж в садибі будинку АДРЕСА_1 у зв'язку із ненаданням документів, згідно з законодавством необхідних для такого оформлення (а.с.24).

29 березня 2017 року позивачем до нотаріуса Десятої державної нотаріальної контори О.С. Сабодаш було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.159).

За замовленням позивача було фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 було виготовлено технічний паспорт на гараж загальною площею 14,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.160-163).

Постановою нотаріуса Десятої державної нотаріальної контори О.С. Сабодаш від 29 березня 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю доказів реєстрації права власності на спірний гараж (а.с.171).

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, відносини щодо спадкування в межах даної справи регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Частинами 1 та 2 статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно із статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Крім того, згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (постанова втратила чинність, але роз'яснювала порядок застосування чинного на час виникнення спадкових відносин законодавства), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Враховуючи, що ЦК Української РСР не передбачав часткового прийняття спадщини, позивач шляхом прийняття в управління частини спадкового майна (транспортного засобу) прийняв спадщину у повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час будівництва гаражного боксу регулювалася підзаконним нормативним актом - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №6-137цс13, а також постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі №729/105/17.

Відтак, станом на момент будівництва спірного гаражного боксу як новоствореного об'єкта нерухомого майна (1966 рік), власник набував право власності на новостворений об'єкт нерухомого майна не з моменту державної реєстрації прав на нього, а з моменту завершення будівництва об'єкта відповідно до діючого на той час законодавства.

У 1966 році питання набуття громадянами права власності на об'єкти нерухомого (в тому числі на новостворені) регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», а також зазначеною вище Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Разом із тим, предметом регулювання вказаних нормативно - правових актів було набуття права власності саме на індивідуальні житлові будинки та домоволодіння, в той час як набуття права власності на такі об'єкти нерухомого майна, як гаражні бокси не було предметом регулювання вказаних нормативно - правових актів.

Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на не встановлення чинним на час будівництва гаражного боксу законодавством спеціального порядку набуття права власності на даний об'єкт нерухомого майна, керуючись принципом презумпції правомірності набуття права власності, а також приймаючи до уваги факт виділення спадкодавцеві позивача земельної ділянки для будівництва гаражного боксу, факт надання відповідного дозволу на будівництво гаражного боксу, а також самостійне придбання спадкодавцем ОСОБА_4 необхідних для проведення будівництва будівельних матеріалів, суд вважає факт правомірного набуття права власності на спірний гаражний бокс спадкодавцем позивача належним чином доведеним допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Складовим принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності (пункт 46 Доповіді про верховенство права, затвердженій Венеційською комісією на 86 пленарній сесії, м. Венеція, 25 - 26 березня 2011 року), який серед іншого передбачає якість, доступність та передбачуваність закону.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками ділянками вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

З огляду на викладене, відсутність визначення чинним на час будівництва гаражу законодавством чіткого порядку набуття та підтвердження права власності на гаражний бокс, не може бути підставою для відмови у судовому захисті права власності, набутого спадкодавцем позивача на об'єкт нерухомості, правомірно побудований на підставі вказаних вище дозвільних документів.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги щодо визнання права власності на спірний гаражний бокс за позивачем у порядку спадкування підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача щодо визнання права власності у порядку спадкування на земельну ділянку, на якій розташований спірний гаражний бокс, суд приходить до наступного висновку.

Правовий режим земель станом на момент виникнення спірних правовідносин було врегульовано Земельним кодексом У.С.С.Р., затвердженим постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету У.С.С.Р. від 29 листопада 1922 року та Положенням про земельні розпорядки в смузі міст і містечок, що затверджено постановою Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету від 23 жовтня 1925 року та втратило чинність згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 20 березня 1984 року №136.

При цьому, положення вказаних нормативних актів не передбачали передачі земельних ділянок, зокрема тих, що знаходяться в смузі зміст, у приватну (особисту) власність громадян.

Положення вказаних нормативно - правових актів передбачали лише передачу земельних ділянок в сумі зміст громадянам у строкове або безстрокове користування.

Так, пунктами 3 та 4 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок було встановлено, що землі й водяний простір у межах міської смуги й смуги містечок, крім земель, зазначених у п. п. "в" і "г" попереднього артикулу, використовують органи комунального господарства такими способами: а) віддають їх на певних умовах державним і громадським установам, підприємствам, організаціям чи поодиноким особам; б) або віддають їх у даремне громадське користування, або в) безпосередньо їх експлуатують. Міські землі й землі містечок органи комунального господарства віддають у користування різним установам, підприємствам і особам (абз. 3 п. "а") на підставі договорів оренди й договорів про право забудівлі, а в належних випадках - на підставі постанов законодавчих органів і відповідного виконавчого комітету.

Суд також приймає до уваги, що рішення Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих №775 від 10 жовтня 1966 року щодо передачі земельної ділянки під будівництво гаража для автомашини з ручним управлінням по АДРЕСА_1, не містить вказівки щодо передачі вказаної земельної ділянки саме у власність спадкодавця.

Пунктом 27 Інструкції про порядок обміру земель та реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах та селищах міського типу Української ССР, затвердженої Заступником міністра комунального господарства УССР 23 серпня 1952 року, встановлено, що документами, які підтверджують право користування земельними ділянками є документи про право власності на будівлі або забудови, та безстрокового користування земельною ділянкою, в тому числі: а) акти о націоналізації та демуніципалізації будівель; б) нотаріально посвідчені договори забудови; в) нотаріально засвідчені договори на право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою; г) нотаріально посвідчені договори купівлі - продажу, дарування, міни; д) свідоцтва нотаріальних контор про придбання будівлі з публічних торгів; е) свідоцтва нотаріальних контор про право на спадкування; ж) нотаріальні написи на заповітах про прийняття спадщини; з) свідоцтва про право власності, видані міськжитлоуправліннями на підставі рішень судів або виконавчих комітетів Рад депутатів трудящих; и) акти про передачу будівель переселенцям; к) виписки із реєстрів нотаріальних контор, свідоцтва про здійснення угод купівлі - продажу та міни, про видачу свідоцтв про право на спадкування та вчинення інших нотаріальних дій, що встановлюють перехід права власності на будівлі.

З огляду на наведені вище положення діючого на час спірних правовідносин законодавства, а також приймаючи до уваги факт надання земельної ділянки у користування спадкодавцеві позивача рішенням Виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих №775 від 10 жовтня 1966 року, а також виникнення у спадкодавця права власності на побудований ним на підставі відповідних дозволів об'єкт нерухомості, суд приходить до висновку про виникнення у спадкодавця ОСОБА_4 права користування спірною земельною ділянкою, проте не права власності на неї, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим, в спадкових правовідносинах можливість пред'явлення позову про захист спадкових прав пов'язано із наявністю певних специфічних обставин, зокрема із відсутністю умов для одержання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі.

Так, відповідно до пункту 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

З огляду на наведене, позивач мав можливість дізнатися про наявність підстав для звернення із даним позовом лише з моменту отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину - тобто з 29 березня 2017 року.Відтак, позовна давність щодо вимог про визнання права власності у порядку спадкування на нерухоме майно - гараж, не є пропущеною, оскільки позивач звернувся до суду протягом трьох років з моменту, коли дізнався про порушення своїх прав.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні за змістом положення встановлено і в частині 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, згідно із якою суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом.

Керуючись ст.ст. 524, 526, 529, 549, 553 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 261, 328, 331 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», Інструкції про порядок обміру земель та реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах та селищах міського типу Української ССР, затвердженої Заступником міністра комунального господарства УССР 23 серпня 1952 року, ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) до Київської міської ради (м. Київ вул. Хрещатик, 36), третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (м. Київ пров. Музейний, 2-Д) про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) право власності на гараж, площею 14,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Суддя: