22.08.2018 Провадження по справі № 2/380/362/18
Справа № 380/839/18
Рішення

Іменем України

22 серпня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвокатів: ОСОБА_1., ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_3звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_4 таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 1 по вул. Вишневій в с. Ненадиха Тетіївського району Київської області. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 2/3 частин вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрований в будинку, проте з 2013 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на надані відзиви на позовну заяву (а.с. 33,37).

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердили факт не проживання ОСОБА_4 в житловому будинку № 1 по вул. Вишневій в с. Ненадиха Тетіївського району Київської області більше пяти років.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, покази свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_9 є власником 2/3 частин житлового будинку № 1 по вул. Вишневій в с. Ненадиха Тетіївського району Київської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). Власником іншої частини, а саме 1/3, є третя особа по справі ОСОБА_5, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.38). В даному будинку, окрім позивача, з 23.08.2012 року зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином ОСОБА_5 (довідка Старостинського округу № 7 с. Ненадиха Тетіївського району Київської області № 204 від 08.06.2018 року а.с.9, копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 а.с.42, та копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_5 а.с.41). З березня 2013 року відповідач в будинку не проживає, що підтверджуються довідкою Старостинського округу № 7 с. Ненадиха Тетіївського району Київської області № 210 від 13.06.2018 року (а.с. 10), поясненнями позивача та показами свідків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 358, 361 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Як встановлено в судовому засіданні, третя особа ОСОБА_5 як власник частини житлового будинку № 1 по вул. Вишневій в с. Ненадиха Тетіївського району Київської області, надала дозвіл на реєстрацію в даному будинку свого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому між ними було досягнуто згоди проте, що останній зможе користуватися даним житлом в будь-який час коли в нього виникне необхідність і реєстрація не зобовязує його постійно проживати в даному будинку.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Враховуючи те, що відповідач в будинку № 1 по вул. Вишневій в с. Ненадиха Тетіївського району Київської областізареєструвався з дозволу власника житла свої матері ОСОБА_5, при цьому визначившись, що він буде користуватися даним житлом в будь-який час коли в нього виникне необхідність і реєстрація не зобовязує його постійно проживати в даному будинку, а власник житла (його частини) відповідно до закону має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, суд приходить до висновку, що факт втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням є недоведеним, а тому у задоволенні позовних вимог відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 319,358,361,391,405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354, п.9 ч. 1 перехідних положень ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 27.08.2018 року.

Суддя: Т.П.Косович