Справа № 161/6059/18 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/910/18 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року місто ОСОБА_1

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання- Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника боржника- Запуговиченка О.В.,

представника ВДВС ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою Державного комунального підприємства «Луцьктепло» на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору, за апеляційною скаргою Державного комунального підприємства «Луцьктепло» на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» звернулося в суд із скаргою на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі Перший ВДВС).

В обґрунтування скарги зазначило, що 11 квітня 2018 року на адресу підприємства надійшла постанова Першого ВДВС від 21 березня 2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 14892 грн, яка була винесена старшим державним виконавцем Ледвовком В.М. на підставі виконавчого листа №2-8130 від 16 травня 2012 року. У виконавчому листі зазначено про зобовязання підприємства провести внутрішньо будинкові мережі в житловому будинку № 13а по вул. Шота Руставелі в м. Луцьку до діючих будівельних норм та правил для належних умов проживання мешканців згідно санітарно-гігієнічних норм, а саме: у зимовий період підняти температуру повітря в житлових приміщеннях девятого поверху до відповідних норм; усунути температурно-вологостійкий режим у межах пятого-девятого поверхів у житлових приміщеннях, які суміжні із зовнішніми торцевими стінами; відновити опалення сходових кліток у зимовий період; відновити циркуляцію лінії рушникосушок у квартирах; відновити циркуляційні лінії у внутрішньобудинковій системі гарячого водопостачання.

07 червня 2012 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим документом.

21 березня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про

стягнення з ДКП «Луцьктепло» виконавчого збору у розмірі 14892,00 грн.

Боржник ДКП «Луцьктепло» стверджує, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», вказує і те, що підприємство вжило всіх можливих заходів для виконання рішення суду.

Також боржник зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні винесена на підставі сумнівних фактів, відображених в актах державних виконавців, складених у різні часові проміжки, які суттєво відрізняються один від одного.

У зв'язку з вищенаведеним ДКП «Луцьктепло» просило визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Першого ВДВС м.Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 щодо винесення в межах виконавчого провадження № 32960596 постанови про стягнення з ДКП «Луцьктепло» виконавчого збору у розмірі 14892 грн та визнати недійсною і скасувати дану постанову від 21 березня 2018 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ДКП «Луцьктепло» оскаржило її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просило скасувати оскаржувану ухвалу суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу.

Представником Першого ВДВС старшим державним виконавцем Ледвовком В.М. подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на доведеність факту тривалого невиконання рішення суду боржником ДКП «Луцьктепло» та у звязку із цим законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, виходячи за межі доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанцій підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відмовляючи у задоволенні скарги ДКП «Луцьктепло», суд першої інстанції виходив із того, що постанова від 21 березня 2018 року старшого державного виконавця Першого ВДВС ОСОБА_2 про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 32960596 винесена у зв'язку із невиконанням боржником у наданий строк для виконання виконавчого листа №2-8130 від 16 травня 2012 року, відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для її скасування відсутні.

Однак із таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судові рішення виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотриманням таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Цивільний процесуальний кодекс України встановлює, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За змістом п.5 ч.1 ст.3 цього Закону постанови державних виконавців, зокрема про стягнення виконавчого збору, є виконавчими документами.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Тобто, закон містить пряму вказівку на вид судочинства, у якому мають розглядатися справи щодо оскарження дій і постанов державних виконавців, зокрема, про стягнення виконавчого збору, а саме в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Такі висновки відповідають правовій позиції ОСОБА_3 Верховного Суду, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року № 12-93гс18. Такі ж правові висновки Верховного Суду містяться і у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 307/1451/15-ц (провадження № 14-177цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 646/1611/17 (провадження № № 61-34св17) де в мотивувальних частинах звернуто увагу на те, що із набранням чинності ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» категорія справ щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, розглянувши по суті скаргу ДКП «Луцьктепло» на постанову старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому помилково припустився порушення відповідних норм процесуального права.

З огляду на те, що оскаржується постанова державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, то розгляд даної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст.287 КАС України.

Отже дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 255 даного Кодексу суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною другою статті 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому відповідно до вимог названих вище норм процесуального закону підлягає скасуванню апеляційним судом із закриттям провадження в даній справі.

Разом з тим, слід розяснити Державному комунальному підприємству «Луцьктепло», що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ДКП «Луцьктепло» підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала суду - скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного комунального підприємства «Луцьктепло» задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2018 року скасувати, провадження у даній справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді