Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/843/17Головуючий у 1-й інстанції Голубкова М.А.
Пр. № 22-ц/778/893/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Крилової О.В., Кухаря С.В.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та чоловіка

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому на підставі ст. ст. 75-77, 79-80, 88, 180, 182 СК України просив:

- стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - інваліда до 18 років ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до її повноліття, в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача на його користь, як інваліда І групи загального захворювання, аліменти на його утримання в розмірі ј частки від усіх видів доходів.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він є інвалідом І групи загального захворювання. 30.12.2005 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Від шлюбу вони мають спільну доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2016 року шлюб між ними було розірвано. Донька, яка є дитиною-інвалідом до 18 років, залишилась проживати з ним. Відповідач ОСОБА_3 ухиляється від утримання дитини, не надає жодної допомоги з виховання, забезпечення, лікування дитини тощо. Він постійно знаходиться з донькою та піклується нею, інших джерел доходу, окрім пенсії та соціальних виплат на дитину-інваліда, він не має.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2017 року (а.с. 93-97) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - інваліда ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., до її повноліття у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 103-106) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3, інваліда І групи загального захворювання, аліментів на утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, та задовольнити вказану вимогу;

змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини, зазначивши, що розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 має бути не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,

в іншій частині рішення залишити без змін.

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад колегії суддів апеляційного суду: головуючий суддя (судя - доповідач) Трофимова Д.А., судді Крилова О.В. та Кухар С.В. (а.с.116).

Ухвалою апеляційного суду (суддя - доповідач Трофимова Д.А., а.с. 117) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито, дану справу призначено до розгляду (а.с.118).

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 поштою подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 123-125).

В автоматизованому порядку 10 травня 2018 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у цій справі визначено Гончар М.С. замість Трофимової Д.А. у зв'язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 141-142).

Ухвалою апеляційного суду (а.с.143) дану справу призначено до розгляду.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Оскільки, в силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання 15 травня 2018 року належним чином повідомлена про час та місце розгляду цієї справи через свого представника за ордером - адвоката (а.с.135, 146-150) ОСОБА_6, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відповідач ОСОБА_3 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - ОСОБА_6, а також позивача ОСОБА_2 та представника останнього за ордером - адвоката (а.с.144-145) ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що в рішенні суду в мотивувальній частині рішення правильно зазначений мінімальний розмір аліментів на дитину (не менш ніж 50 % для дитини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), а в резолютивній частині рішення - неправильний (30%); за виправленням описки в рішенні суду вони не звертались до суду першої інстанції; також в їх апеляційній скарзі має місце описка в резолютивній частині, забули вказати, щоб апеляційний суд в порядку задоволення їх апеляційної скарги також вказав дату, з якої суд мав стягувати аліменти, а саме: з дати подачі позову 14.02.2017 року, про що вони зазначали в мотивувальній частині своєї апеляційної скарги; доказів того, що відповідач ОСОБА_3 з лютого 2017 року працює та має будь-які доходи в Ізраїлі, окрім пенсії, у них не має, але відповідач спочатку виїздила туди саме на заробітки, вони робили запити, відповідей не отримали,

-позивача ОСОБА_2, який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він просив стягнути аліменти з відповідача у цій справі у тому числі на підставі ст. 88 СК України (право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід), відповідач не надає у добровільному порядку коштів на їх дитину з інвалідністю після лютого 2017 року; відповідач ОСОБА_3 дійсно віддала йому свою одну нирку і через це стала інвалідом 3 групи; вони розлучились з відповідачем у 2016 році, він з 17.11.2017 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, має від цього шлюбу іншу дитину віком 1 (один) рік 4 (чотири) місяці; на стягненні аліментів на себе наполягає у цій справі;

-представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що її довірителька дійсно мешкає в Ізраїлі на теперішній час, виїздила спочатку на заробітки, але не працює, доходу, окрім пенсії, не має, апеляційну скаргу в частині мінімального розміру аліментів на дитину та дати, з якої слід стягувати ці аліменти на дитину на користь позивача у цій справі, вона визнає, проти задоволення скарги у цій частині не заперечує; проти стягнення аліментів на колишнього чоловіка, у тому числі який почав жити з іншою жінкою ще до розірвання шлюбу із відповідачем, категорично заперечує, крім того, у відповідача не має на це матеріальної можливості;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право … змінити рішення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для …зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права… Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі лише в частині стягнення аліментів на дитину та відмовляючи у задоволенні позову позивача про стягнення аліментів на колишнього чоловіка, керувався ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 74-77, 88, 169, 208-209, 212, 213-215, 224-226 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 75, 76, 180, 181, 182, 183, 191 СК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись лише частково з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (03 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі відповідає лише частково.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підставі ст. ст. 180-183 СК України позивач ОСОБА_2 (батько), з яким проживає неповнолітня дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на утриманні якого остання знаходиться, має право на стягнення з відповідача ОСОБА_3 (матері), яка проживає окремо від дитини, аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги ст. 182 ч. 2 СК України в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017 року, яка була вже чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі, та за змістом якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та помилково зазначив у резолютивній частині оскаржуємого рішення суду у цій справі мінімальний розмір аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини: не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для житини відповідного віку, а тому ця помилка суду першої інстанції підлягає виправленню апеляційним судом без скасування останнього шляхом його зміни у цій справі в цій частині.

Крім того, застосуванню судом у цій справі також підлягала ст. 191 ч. 1 СК України (аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову), на яку суд першої інстанції правильно послався в своєму рішенні, але чомусь не зазначив в резолютивній частині рішення у цій справі дату, з якої слід стягувати аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини, та зокрема з 14.02.2017 року (дати пред'явлення вищезазначеного позову позивачем до суду у цій справі а.с. 2).

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 не спростувала у цій справі належними, допустимими доказами обставину, зазначену позивачем в обґрунтування його позову у цій справі в частині стягнення аліментів на дитину, що вона з 14.02.2017 року у добровільному порядку не здійснювала сплату будь-яких аліментів на дитину на користь позивача.

Крім того, представник відповідача в апеляційному суді визнала апеляційну скаргу позивача у цій частині, проти задоволення апеляційної скарги позивача у цій частині не заперечувала.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Разом із тим, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в частині стягнення аліментів з відповідача на його користь, як батька, з яким проживає дитина з інвалідністю, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, відображають висловлену в його позові позицію у цій справі, яку він та його представник вважають єдино можливою та правильною, остання ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Так, дійсно в силу вимог ст. 88 СК України, на яку у тому числі (серед ст. ст. 75-77, 79-80 СК України) посилався позивач у своєму позові в обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення аліментів у цій справі на його (позивача) утримання (а.с.4), якщо один із подружжя, …проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що хоча й дійсно позивач ОСОБА_2, як один із подружжя (колишній чоловік, рішення про розірвання шлюбу від 12.08.2016 року, копія а.с. 11), який є інвалідом І групи (а.с.7), не працює, отримує пенсію (а.с.55), проживає (а.с.14) з їх спільною із відповідачем дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження (копія а.с. 12), яка є дитиною з інвалідністю до 18 років (посвідчення, копія а.с. 13), але відповідач ОСОБА_3, є інвалідом 3 (третьої) групи (а.с. 29) внаслідок трансплантації її нирки на користь позивача ОСОБА_2, що визнається сторонами у цій справі, окрім пенсії (а.с. 51), іншого доходу з лютого 2017 року, у тому числі за межами України, не має (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, позивачем суду не надані), буде сплачувати аліменти на дитину у визначеному за рішенням суду у цій справі розмірі ј від усіх видів її доходів, а тому відповідач ОСОБА_3, як другий з подружжя, не має можливості надавати таку матеріальну допомогу.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2017 року в оскаржуємій частині змінити резолютивну частину останнього в частині мінімального розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини з інвалідністю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., вказавши «не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», та доповнивши словами «починаючи стягнення з дати подачі позову до суду - 14.02.2017 року»; в решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 10, 58-61, 212-215 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 368, 371 - 372, 374, 376, 381-384, п.п.8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2017 року в оскаржуємій частині змінити резолютивну частину останнього в частині мінімального розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини з інвалідністю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., вказавши «не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», та доповнивши словами «починаючи стягнення з дати подачі позову до суду - 14.02.2017 року».

В решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 21 травня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Крилова О.В.Кухар С.В.