Провадження № 22-ц/802/320/18 Категорія: 81 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

представника заявника - ОСОБА_2,

державного виконавця - Левчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 про визнання бездіяльності посадової особи Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області протиправною та зобов'язання вчинити дії за апеляційною скаргою заявниці ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із скаргою про визнання бездіяльності посадової особи Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області) протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2013 року у справі № 161/13593/13-ц солідарно стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Каскад-Продакш» ЛТД (далі - ТзОВ «Каскад-Продакш» ЛТД) на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») кредитну заборгованість в розмірі 1 147 648,13 грн згідно кредитного договору № 014/1101/82/33245 від 11 січня 2007 року та судові витрати по 1 147 грн з кожного.

Заявниця зазначала, що Луцький міськрайонний суд Волинської області у справі № 161/13593/13-ц ухвалою від 31 січня 2018 року задовольнив заяву ОСОБА_6 про заміну сторони у виконавчому провадженні по цивільній справі № 161/13593/13-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ТзОВ «Каскад-Продакш» ЛТД про стягнення заборгованості та обмеження у праві виїзду за кордон та замінив сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» її правонаступником ОСОБА_6, ідентифікаційний код НОМЕР_1.

У подальшому Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 14 червня 2018 року у справі № 161/13593/13-ц постановив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ - виконавчі листи № 161/13593/13-ц, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області 07 травня 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ТзОВ «Каскад-Продакш» ЛТД на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/1101/82/33245 від 11 січня 2007 року та судових витрат.

Вказувала, що 10 липня 2018 року вона звернулася до Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області із заявою у якій просила: у зв'язку з визнанням судом виконавчого документа (виконавчі листи №161/13593/13-ц) таким, що не підлягає виконанню, зняти арешт з майна (коштів у т.ч. на банківських рахунках) ОСОБА_3 та скасувати інші вжиті виконавцем заходи (розшук, заборону відчуження майна тощо) щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження ВП № 49825531 та ВП № 44617141. 30 липня 2018 року вона повторно звернулася до суб'єкта оскарження із заявою у якій просила: видати процесуальні документи про закінчення виконавчого провадження № 49825531 про примусове виконання виконавчого листа від 07 травня 2014 року № 161/13593/13-ц про зняття арешту з майна ОСОБА_3 та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження ВП № 49825531 та ВП № 44617141; видати копії всіх процесуальних документів постановлених за 2018 рік у ВП № 49825531 та ВП № 44617141; начальника Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області здійснити контроль за своєчасним та неупередженим прийняттям виконавцем рішень у ВП № 49825531 та ВП № 44617141 у порядку, встановленому законом.

Оскільки на заяви від 10 та 30 липня 2018 року Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області її представником ОСОБА_2 отримано усну відповідь про відсутність виданих згідно статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» процесуальних документів постановлених за 2018 рік у ВП № 49825531 та у ВП № 44617141, тому вважає, що така бездіяльність державного виконавця є протиправною.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області щодо своєчасного розгляду заяв від 10 та 30 липня 2018 року ОСОБА_3 та її представника, а також зобов'язати Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області видати ОСОБА_3 процесуальні документи про закінчення виконавчого провадження № 49825531 про примусове виконання виконавчого листа від 07 травня 2014 року № 161/13593/13-ц, про зняття арешту з майна та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження ВП № 49825531 та ВП № 44617141.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Заявниця ОСОБА_3 у поданій апеляційній скарзі просила скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення її скарги з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що постанови про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 49825531 та ВП № 44617141 були винесені у зв'язку з відсутністю майна у боржника, у подальшому виконавчий документ, на підставі якого був накладений арешт та були вжиті виконавцем інші заходи щодо виконання цього рішення, було визнано судом таким, що не підлягає виконанню, а тому питання закінчення виконавчого провадження, зняття арешту та інших заходів примусового виконання рішення суду державним виконавцем протиправно не було вирішено. Апелянт вважає, що зазначені обставини залишились поза увагою суду, що має наслідком ухвалення в даній справі незаконного рішення про відмову у задоволенні скарги.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що дії посадової особи Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області є правомірними, оскільки повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку з відсутністю майна у боржника, не є підставою для закінчення виконавчого провадження, а тому вказана особа позбавлена можливості винести постанови про закінчення виконавчих проваджень № 44617141 та № 49825531 про примусове виконання виконавчого листа від 07 травня 2014 року № 161/13593/13-ц, зняти арешт з майна та скасувати інші вжиті виконавцем заходи.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджується з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/13593/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ТзОВ «Каскад-Продакш» ЛТД на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість в розмірі 1 147 648,13 грн та судові витрати по 1 147 грн з кожного.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 31 січня 2018 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі № 161/13593/13-ц з ПАТ «Райффайзен Банк Авaль» на ОСОБА_6

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2018 року у справі № 161/13593/13-ц визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ - виконавчі листи №161/13593/13-ц, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області 07 травня 2014 року.

На виконання вказаних виконавчих листів Другим ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області у виконавчому провадженні ВП № 44617141 були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 вересня 2014 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09 вересня 2014 року, про арешт коштів боржника від 10 листопада 2014 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 лютого 2015 року в порядку пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N606-XIV (а.с.26-30).

У виконавчому провадженні ВП № 49825531 були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року, про стягнення з боржника виконавчого збору від 23 січня 2016 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 квітня 2017 року в порядку пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (а.с.39, 41-42).

Судом також встановлено, що 10 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області із заявою у якій просила: у зв'язку з визнанням судом виконавчого документа (виконавчі листи №161/13593/13-ц) таким, що не підлягає виконанню, зняти арешт з майна (коштів у т.ч. на банківських рахунках) ОСОБА_3 та скасувати інші вжиті виконавцем заходи (розшук, заборону відчуження майна тощо) щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження ВП № 49825531 та ВП № 44617141. 30 липня 2018 року заявниця повторно звернулася до суб'єкта оскарження із заявою у якій просила: видати процесуальні документи про закінчення виконавчого провадження ВП № 49825531 про примусове виконання виконавчого листа від 07 травня 2014 року № 161/13593/13-ц про зняття арешту з майна ОСОБА_3 та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії, у зв'язку із закінченням виконавчого провадження ВП № 49825531 та ВП № 44617141; видати копії всіх процесуальних документів постановлених за 2018 рік у ВП № 49825531 та ВП № 44617141; начальника Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області здійснити контроль за своєчасним та неупередженим прийняттям виконавцем рішень у ВП № 49825531 та ВП № 44617141 у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 наведеного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У відповідності до приписів частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п'ятої статті 60 наведеного Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25 лютого 2015 року) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г.

У розглядуваному випадку встановлено, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП № 44617141 був повернутий стягувачу постановою державного виконавця від 25 лютого 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N606-XIV, і цей же виконавчий документ, після його повторного прийняття до виконання державним виконавцем 16 січня 2016 року, у виконавчому провадженні ВП № 49825531 постановою державного виконавця від 27 квітня 2017 року був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною 5 зазначеної статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Пунктом 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною третьою цієї статті Закону визначено, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Відповідно до частини п'ятої названої норми Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 41 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За змістом наведених норм Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження відкривається як при первинному, так і при повторному пред'явленню стягувачем виконавчого документа до примусового виконання.

В разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІІ, у зв'язку з відсутністю в боржника майна на яке може бути звернено стягнення, виконавче провадження вважається завершеним і в цьому випадку до його відновлення (частина перша статті 41 Закону № 1404-VІІІ) виконавцем не можуть вчинятись будь-які виконавчі дії, в тому числі і дії щодо закінчення виконавчого провадження та пов'язані з цим дії, за виключенням випадку скасування.

З огляду на те, що у Другому ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області станом на час винесення Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвали від 14 червня 2018 року про визнання таким, що не підлягає виконанню згаданого виконавчого листа, і до звернення боржника із розглядуваною скаргою до суду відкриті виконавчі провадження щодо неї у виконавчій службі не перебувають, суд першої інстанції відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» дійшов правильного висновку, що можливості прийняття державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень, зняття арешту з майна та скасування інших вжитих виконавцем заходів у вказаних виконавчих провадженнях відсутні. У зв'язку з цим судом правильно відмовлено у задоволенні скарги.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги заявниця ОСОБА_3, посилаючись на незаконність постановленої в даній справі ухвали, вказувала на те, що у зв'язку з визнання судом виконавчого документа (виконавчих листів № 161/13593/13-ц) таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі постанови державного виконавця, яка виноситься у день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, а також знімається арешт, накладений на майно (кошти) боржника, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення.

Однак такі доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки в розглядуваному випадку державним виконавцем були винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями) та пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року №1404-VIII зі змінами та доповненнями). Відповідно ж до приписів статті 49 зазначеного Закону (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями) та статті 37 Закону (від 02 червня 2016 року №1404-VIII зі змінами та доповненнями) виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цих статей випадках. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з відсутністю майна у боржника, не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями) та статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року №1404-VIII зі змінами та доповненнями).

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника має бути знятий у судовому порядку, оскільки виконавчий документ повернутий стягувачу і необхідність забезпечення виконання рішення шляхом накладення арешту відпала. Проте випадки, з якими пов'язується зняття арешту з майна боржника, прямо визначені приписами наведеного Закону, і винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (тобто, коли рішення суду фактично не виконано), не є підставою для зняття накладеного арешту на майно боржника.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді