ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
провадження № 2/201/860/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря Розумняк К.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника Відповідача1 ОСОБА_2,

представника Відповідача2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Інвестиційно-інноваційний центр», Фонду державного майна України про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів Державного підприємства «Інвестиційно-інноваційний центр», Фонду державного майна України про визнання правочину недійсним.

22.09.2017р. ухвалою судді Антонюка О.А. позовну заяву було повернуто позивачу з підстав п.4 ч.3 ст. 121 ЦПК України ( а.с. №5).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017р. вищевказана ухвала була скасована та справу направлено до того ж суду для повторного вирішення питання про відкриття провадження (а.с.№30).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2017р. справа була розподілена на суддю Ткаченко Н.В. та 23.11.2017р. передана їй.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 27.11.2017р. по цивільній справі №201/13862/17 за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства „Інвестиційно-інноваційний центр, Фонду державного майна України про визнання правочину недійсним заявлено самовідвід.

Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 28.11.2017р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Інвестиційно-інноваційний центр», Фонду державного майна України про визнання правочину недійсним та призначено проведення судового засідання у справі на 10 годину 30 хвилин 18 січня 2018 року.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів у судових засіданнях заперечували проти позову з підстав викладених у відзивах на позовну заяву.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2012р. у справі №20/5005/16045/2011, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.06.2013р., визнано за державою в особі Фонду державного майна України право державної власності на нерухоме майно будівлю готелю «Рассвет», розташовану за адресою м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня назва вул. Фучика), 30 та витребувано це майно у власність держави з незаконного володіння ПрАТ «Дніпротурист».

Під час виконання вказаного судового рішення державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ 09.12.2014р. складено акт передачі стягувачу вилучених у боржника предметів, зазначених у рішенні господарського суду, у відповідності до якого будівлю готелю «Рассвет» витребувано від ПрАТ «Дніпротурист» у власність держави в особі Фонду державного майна України.

У позовній заяві зазначено, що 08.12.2014р. між Відповідачем1 в особі позивача та Відповідачем2 було укладено договір зберігання (далі договір, договір зберігання, спірний договір) у відповідності до п. 1.1. якого Відповідач2 передає, а Відповідач1 приймає нерухоме майно будівлю готелю «Рассвет» та зобовязується зберігати і повернути його у схоронності в терміни, установлені Договором.

На думку Позивача ОСОБА_5 суперечить вимогам законодавства України, укладений на вкрай невигідних умовах і тому має бути визнаний недійсним. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на положення ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України, та вважає себе заінтересованою особою так як був директором Відповідача1 та підписав від його імені ОСОБА_5.

Також позивач у позовній заяві посилається на кримінальне провадження №000344 від 03.04.2017р. внесене до Єдиного державного реєстру розслідувань Прокуратурою Дніпропетровської області про вчинення службовими особами Відповідача1 умисних дій, які мають ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 364 кримінального кодексу України. Позивач зазначає що він є особою, яку можуть притягнути до кримінальної відповідальності за вказаним вище кримінальним провадженням, отже він є заінтересованою особою в контексті ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України та має право звернутися з позовом про визнання недійсним Договору.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає що ОСОБА_5 укладено 08.12.2014р., а акт державного виконавця на цей момент ще не було укладено, отже у сторін на дату його укладання не було правових підстав його укладати, оскільки Фонд державного майна України у відповідності до умов договору передав ДП «АГП», правонаступником якого є Відповідач1, майно, яке на той час знаходилося у володінні та користуванні іншої особи, а саме: ПрАТ «Дніпротурист».

Додатково позивач посилається на положення ч. 1 ст. 233 цивільного кодексу України, та вказує на те що Відповідачем1 договір зберігання було підписано під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, адже Відповідач1 не мав права згідно умов договору користуватися переданим на зберігання майном, а тому такий договір може бути визнано судом недійсним.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2012р. у справі №20/5005/16045/2011, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.06.2013р., визнано за державою в особі Фонду державного майна України право державної власності на нерухоме майно будівлю готелю «Рассвет», розташовану за адресою м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня назва вул. Фучика), 30 та витребувано це майно у власність держави з незаконного володіння ПрАТ «Дніпротурист» (а.с.58-68). Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень справа №20/5005/16045/2011 розглядається судами до сьогодні.

Під час виконання вказаного судового рішення державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ складено акт передачі стягувачу вилучених у боржника предметів, зазначених у рішенні господарського суду у справі №20/5005/16045/2011, у відповідності до якого будівлю готелю «Рассвет» витребувано від ПрАТ «Дніпротурист» у власність держави в особі Фонду державного майна України (а.с.57).

Відповідно до пояснень представника Відповідача-1, попередня назва цієї установи Державне підприємство «Адмініцстративно-господарське підприємство», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.51-53).

08.12.2014р. між Відповідачем1 в особі Позивача та Відповідачем2 було підписано договір зберігання у відповідності до умов якого Відповідач2 передає, а Відповідач1 приймає нерухоме майно будівлю готелю «Рассвет» розташовану за адресою м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва (колишня назва вул. Фучика), 30 та зобовязується зберігати і повернути його у схоронності в терміни, установлені Договором (а.с.54-55).

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла на момент укладання спірного договору) право власності на нерухоме майно підлягало державній реєстрації.

Майно, зазначене як передане за спірним договором зберігання на момент його підписання 08.12.2014р. не було власністю Відповідача2 та перебувало у фактичному володінні третьої особи, що встановлено у мотивувальній частині рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/7205/16 у якому вказано, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області зареєстровано право власності за державою в особі Фонду на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2015 № 38115761, та що безпосередньо Фондом державного майна України у вказаному провадженні стверджується, що на день винесення рішення господарським судом 19.04.2017р. нерухоме майно (будівля готелю «Рассвет») продовжує використовувати ПАТ «Дніпротурист» чим порушує законодавство України.

Аналізуючи досліджені докази з увагою на їх належність, допустимість, достатність, взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

За ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Тобто права та обовязки виникають виключно у сторін договору, а не у представників сторін які його підписали, та лише після фактичної передачі речей поклажодавцем зберігачеві на зберігання.

Згідно з ч.2 ст. 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Оскільки майно фактично за договором не передавалося, на дату підписання договору зберігання у сторін не виникли права та обовязки які ним встановлено, тобто згідно ч.2 ст. 640 Цивільного кодексу України спірний договір зберігання є неукладеним.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Тобто, неукладений договір є договором що не відбувся.

Встановлені судом факти обєктивно свідчить про те, що на момент підписання спірного договору поклажодавець за договором Відповідач2 не був власником майна яке зазначене у акті приймання-передачі до договору зберігання. Тобто, фактичне передання на зберігання нерухомого майна будівлі готелю «Рассвет» від Відповідача2 Відповідачу1 не відбулося, доказів на підтвердження факту передання Фондом державного майна України Відповідачу1 майна за договором зберігання та приналежностей до нього сторонами суду не надано, відповідно спірний договір є неукладеним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Спірний договір зберігання не встановлює жодних прав та обовязків безпосередньо для позивача. З урахуванням чого, права, свободи та охоронювані законом інтереси позивача не порушено, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на те що його можуть у майбутньому притягнути до кримінальної відповідальності не приймається судом до уваги, оскільки це не може вважатися порушенням його прав свобод та законних інтересів за спірним договором зберігання, такі кримінально-правові відносини мають інший правовий характер.

Суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про визнання правочину недійсним повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 11, 203, 215, 317, 334, 640, 936 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до державного підприємства «Інвестиційно-інноваційний центр», Фонду державного майна України про визнання правочину недійсним відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.С. Федоріщев