Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 1519/2-667/11

провадження № 61-13895св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальна установа «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей»,

треті особи - ОСОБА_5, Одеська міська рада,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року у складі суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Колесникова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» (далі - Центр) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних, стягнення

судових витрат та про зобов'язання внести запис в трудову книжку й сплатити необхідні внески за весь час вимушеного прогулу до пенсійного фонду.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з січня 2008 року працював на посаді інструктора з праці Центру. Наказом директора Центру від 15 вересня 2008 року № 58-К його звільнено з посади інструктора з праці на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України за вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи. Оскільки вважав, що при його звільненні порушені вимоги трудового законодавства, просив суд: скасувати наказ від 15 вересня 2008 року № 53-к про його звільнення та поновити його на роботі; визнати його звільнення з посади інструктора з праці Центру за власним бажанням та внести в трудову книжку відповідний запис; зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 серпня 2008 року по день ухвалення судового рішення із урахуванням індексу інфляції, три проценти річних, що складає 146462,60 грн; стягнути з відповідача на його користь судові витрати в розмірі 2378 грн; зобов'язати відповідача сплатити внески по заробітній платі із урахуванням середнього заробітку 1342,46 грн за весь час вимушеного прогулу з 16 вересня 2008 року по день винесення судом рішення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року у складі судді Роїка Д. Я. позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано звільнення позивача незаконним і поновлено його на роботі на посаді інструктора з праці Центру з 16 вересня 2008 року; скасовано наказ від 15 вересня 2008 року № 58-к та визнано звільнення ОСОБА_4 з посади інструктора з праці Центру за власним бажанням згідно його письмової заяви (стаття 38 КЗпП України), про що зобов'язано відповідача внести відповідний запис у трудову книжку позивача; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 146462,60 грн, сплативши страхові внески до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси та податки за період з 16 вересня 2008 року по 22 липня 2014 року; стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2378 грн, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних та допустимих доказів про скоєння позивачем аморального проступку не надано, тому його звільнення на підставі пункту третього статті 41 КЗпП України є незаконним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підставою для звільнення позивача стало скоєння ним аморального проступку, несумісного з продовженням роботи, яку він виконував, тому його звільнення є законним, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року, в якій він просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02 липня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Малиновського районного суду м. Одеси зазначену справу.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 та служби у справах дітей Одеської міської ради на касаційну скаргу, подану ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року, які мотивовані тим, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає відхиленню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

22 березня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційні скарзі доводи ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що наказом від 17 січня 2008 року № 333-К ОСОБА_4 прийнятий на посаду інструктора з праці Центру з 18 січня 2008 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

За положенням Центр створений для тривалого (стаціонарного) перебування в ньому дітей віком від 7 до 18 років (у виключних випадках з 5 років), які опиналися в складних життєвих обставинах, надання їм комплексної, соціальної, психологічної, медичної, правової та інших видів допомоги.

Основні завдання Центру полягають у наданні дітям комплексної соціальної, психологічної, педагогічної, медичної, правової та інших видів допомоги; проведення психологічної педагогічної корекції з урахуванням індивідуальних потреб кожної дитини; створення умов для здобуття дітьми освіти, з урахуванням рівня їх підготовки, здійснення трудової адаптації дітей, з урахуванням їх інтересів і можливостей тощо.

Діяльність Центру ґрунтується на принципах гуманності, демократичності, поваги до особистостей.

Трудові обов'язки та завдання інструктора з праці направлені безпосередньо на виховання та допомогу дітям, які проходять курс реабілітації в Центрі, оскільки інструктор з праці безпосередньо контактує з дітьми, тобто, виконує виховні функції.

13 серпня 2008 року до директора Центру ОСОБА_5 звернулися вихованці Центру: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зі скаргою на те, що інструктор з праці ОСОБА_4 під час проведення занять з вихованцями погрожував фізичною розправою ОСОБА_6

14 серпня 2008 року проведені загальні збори колективу щодо скарги вихованців Центру, за наслідками розгляду якої трудовий колектив висловив позицію, що ОСОБА_4 скоїв проступок, який за своїм складом є аморальним, у зв'язку з чим йому оголошено «громадську догану».

Наказом від 15 вересня 2008 року № 58-К ОСОБА_4 звільнено з посади інструктора з праці Центру на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України за порушення пункту 4.10 посадової інструкції - вчинення ним як працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за 37 календарних днів за період з 18 січня 2008 року по 15 вересня 2008 року.

Підставою для звільнення ОСОБА_4 стали доповідна чергового режиму ОСОБА_9, доповідна вихователя ОСОБА_10, заява практичного психолога ОСОБА_11, звернення дітей, витяг з протоколу зборів трудового колективу від 14 серпня 2008 року № 2. З наведених доказів суд встановив, що позивач 13 серпня 2008 року під час проведення заняття погрожував фізичною розправою вихованцю Центру ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що внаслідок його поведінки вихователі позбавлені премії, та підбурював інших вихованців «розібратися» із цим учнем.

Відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника може бути розірвано за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи.

Для розірвання трудового договору на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України необхідні наступні умови: працівник безпосередньо має виконувати виховні функції; вчинення аморального проступку; несумісність аморального проступку з продовженням роботи. За загальними правилами аморальним проступком слід вважати винні дії чи бездіяльність, що порушують норми моралі, етики, дискредитують вихователя.

Трудові обов'язки та завдання інструктора з праці направлені безпосередньо на виховання та допомогу дітям, які проходять курс реабілітації в Центрі, оскільки інструктор з праці безпосередньо контактує з дітьми, тобто, виконує виховні функції та зобов'язаний як вихователь сприяти вихованню та реабілітації вихованців, які опинилися в складній життєвій ситуації.

Суд встановив, що ОСОБА_4 як працівник, що виконує виховні функції, не може створити рівні позитивні стосунки в колективі вихованців та зацікавити їх, оскільки останні відмовлялись відвідувати його заняття (доповідні вихователя - методиста ОСОБА_12 від 06 травня 2008 року, від 19 травня 2008 року та від 3 вересня 2008 року).

З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджені дослідженими доказами, правильним є висновок апеляційного суду, що проступок позивача, який мав місце під час проведення занять з вихованцями, є аморальним, оскільки ОСОБА_4 як інструктор з праці сприяв виникненню спорів і конфлікту серед вихованців, що зазвичай порушує сам процес виховання; така поведінка вихователя є вкрай непедагогічною, оскільки руйнує принципи моралі, етики, закону, повагу до іншої особистості, її прав та свобод, яка не сумісна з поведінкою, принципами, яких має дотримуватися педагогічний працівник взагалі, а вихователь Центру з урахуванням його специфіки особливо.

Докази, що надав відповідач, позивачем не спростовані.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України проведено з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки підставою для звільнення позивача стало скоєння ним аморального проступку, несумісного з продовженням роботи, яку він виконував.

Правильним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування судових витрат, зобов'язання внести відповідний запис в трудову книжку та змінити підставу звільнення, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходять за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат