Справа № 442/5058/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.С.
Провадження № 22-ц/783/5708/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розглду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. У підтвердження своїх позовних посилається на те, що 29 січня 1998 року уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_3, зареєстрований відділом РАГСу Дрогобицького міськвиконкому Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 29. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: 06 грудня 1998 року - ОСОБА_6 та 09 квітня 2005 року - ОСОБА_7. Вказує на те, що подружнє життя з відповідачкою не склалося. Протягом тривалого часу у них різні погляди на життя, на сімейні цінності, вони не можуть дійти згоди у веденні побуту. Постійно виникають між ними суперечки, які не призводять до вирішення спільних проблем. Така ситуація призвела до того, що формат їхніх стосунків не може називатися сімєю, вони стали чужими людьми, яких поєднують лише діти. Зазначає, що стомився жити таким життям, тому змушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя, яке є спільною сумісною власностю. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що під час шлюбу вони з чоловіком за договором купівлі-продажу придбали незавершений будівництвом житловий будинок, стан готовності якого складав 24%. На даний час даний будинок майже завершений, стан готовності такого складає 98,8%, вартість 961202 грн. До даного будинку належать альтанка та огорожа. У будинок вони вселилися в 2009 році та проживають постійно в ньому по даний час. ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку по вул. Завіжній, 33/1 в м. Дрогобич, площею 0,0600 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель. 27.09.2004 року на неї видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, за час спільного проживання нею та чоловіком придбано транспортний засіб, який зареєстрований за останнім,а саме, автомобіль «Hyundai SANTA-FE», д.н.з. НОМЕР_1. Зазначає, що оскільки її чоловік звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та не має наміру відмовлятися від своїх позовних вимог, то вона змушена в судовому порядку ставити питання про поділ спільно набутого за час перебування у шлюбі майна.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалено:

Розірвати шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, зареєстрований 29 січня 1998 року відділом РАГСу Дрогобицького міськвиконкому Львівської області, актовий запис № 29.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишається на прізвищі, обраному при реєстрації шлюбу.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 незавершений будівництвом житловий будинок, позначений на плані літ. «А-1», загальною площею 379,5 кв.м., житловою 84,9 кв.м., з господарською прибудовою альтанкою, позначеною на плані літ. «Б», стан готовності якого складає 98,8%, який знаходиться в м. Дрогобичі Львівської області, на вул. Завіжній, 33/1; земельну ділянку, площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :00:044:0109, розташовану в м.Дрогобичі Львівської області, на вул.Завіжній, 33/1; автомобіль НОМЕР_2, 2014 року випуску, поділ якого здійснити наступним чином:

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити у власність по 1/2 ідеальній частині незавершеного будівництвом житлового будинку, загальною площею 379,5 кв.м., житловою 84,9 кв.м., з господарською прибудовою альтанкою, стан готовності якого складає 98,8%, що знаходиться в м. Дрогобичі Львівської області, на вул.Завіжній, 33/1;

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити у власність по 1/2 ідеальній частині земельної ділянки, площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :00:044:0109, розташованої в м. Дрогобичі Львівської області, на вул.Завіжній, 33/1;

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити у власність по 1/2 ідеальній частині автомобіля НОМЕР_2, 2014 року випуску.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.03.2015 року, у виді накладення арешту на транспортний засіб марки «Hyundai Santa-FE», д.н.з. НОМЕР_1, 2014 року випуску. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2015 року оскаржив ОСОБА_5, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що 29 січня 1998 року між сторонами укладено шлюб. 29 липня 2003 року апелянт та ОСОБА_8 уклали договір купівлі - продажу незавершеного будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Дрогобич, вул. Завіжна, 33/1, готовністю 24 %. На думку апелянта, при винесенні оскарженого рішення судом першої інстанції застосовано норми права, які не підлягали застосуванню, а отже не могли діяти на час укладення договору купівлі - продажу, оскільки незавершений будівництвом будинок було придбано ще в часі дії КпШтС УРСР, а не СК України, який застосовано. Судом першої інстанції не встановлено чи спірне майно придбано сторонами внаслідок спільної праці, чи відповідає частка в розмірі Ѕ ідеальної частки будинку розміру фактичного внеску кожного зі сторін. Звертає увагу й на те, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Дрогобич вул. Завіжна, 33/1 на момент ухвалення оскарженого рішення не був завершеним та відповідно до вимог законодавства зданий в експлуатацію, а відтак не підлягає поділу. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 не заявляла позовної вимоги про визнання земельної ділянки площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд обєктом спільної сумісної власності подружжя, а отже відсутні подальші правові підстави у суду для виділення у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Ѕ ідеальної частки земельної ділянки. Вказує крім того, що автомобіль НОМЕР_2, 2014 року випуску придбаний апелянтом не за спільні сумісні кошти подружжя, а за кошти отримані в позику від ОСОБА_9 Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2015 року скасувати в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Рішення в частині розірвання шлюбу залишити без змін.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про розірваня шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не оскаржується, а відтак за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом у цій частині не переглядається.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Сторони не заперечують, що в період шлюбу ними придбано незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в м. Дрогобич, вул. Завіжна, 33/1, готовністю 24%, що підтверджується і договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 29.07.2003 року, серії ВАМ № 377535, посвідченим державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контри ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі № 2696.

На даний час готовність будинку складає 98,8 %, що підтверджується довідкою КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 162 від 25.02.2015 року.

Згідно технічного паспорта на зазначений будинок, загальна площа такого складає 379,5 кв.м, житлова 84,9 кв.м, до будинку належить альтанка «Б» та огорожа.

27 вересня 2004 року на імя ОСОБА_5 видано Державний акт серії ЛВ № 010014 на право власності на земельну ділянку по вул. Завіжній, 33/1 в м. Дрогобичі, площею 0,0600 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було придбано автомобіль НОМЕР_2, який перебуває на обліку в Дрогобицькому ВРЕР ДАІ з червня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України (чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України (2004 року) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України (2004 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині 2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України, (чинної на час придбання спірного незавершеного будівництвом житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні за змістом норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 СК України.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За приписами ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо.

Майном, відповідно до ч. 1 ст. 190 та 179 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати права та обовязки.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (Справа № 6-2710цс15) та від 07 вересня 2016 року (Справа № 6-47цс16) який, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України на час розгляду справи судом першої інстанції був обовязковим для усіх судів України.

Обєкт незавершеного будівництва - це обєкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному звязку з нормами ст. ст. 177-179, 182 ЦК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як обєкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

За позовом одного з подружжя, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Таким чином, обєкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (Справа № 6-47цс16).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду України та фактичних обставин справи, а саме: що предметом спору є обєкт, який має правовий статус обєкту незавершеного будівництва, оскільки у встановленому законом порядку не прийнятий в експлуатацію, хоча готовий до експлуатації, і на нього відсутня державна реєстрація права власності, яка для виникнення права власності на нерухоме майно в силу закону є обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про те, що незавершений будівництвом житловий будинок позначений на плані літ. «А-1», загальною площею 379,5 кв.м., житловою 84,9 кв.м., з господарською прибудовою альтанкою, позначеною на плані літ. «Б», стан готовності якого складає 98,8%, і який знаходиться в м. Дрогобичі Львівської області, на вул. Завіжній, 33/1 є обєктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, з рівними частками кожного з них в цьому майні, однак, право власності на частину цього обєкта в судовому порядку, як просить позивач у своєму позові, визнавати не можна, що не перешкоджає позивачеві за зустрічним позовом звертатись до суду з вимогою, зокрема, про визнання права (а не права власності) на частку (частину) в цьому спільному майні подружжя та/або з вимогою про реальний поділ спірного обєкту з дотриманням будівельних норм і правил з виділенням часток кожного із сторін.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянами в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом.

Відповідно до ст. ст. 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка, на 1/2 частину якої позивач за зустрічним позовом просить визнати право власності, одержана ОСОБА_4 в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, а набуття права власності на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок, для будівництва та обслуговування якого земельну ділянку було надано, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_3, оскільки така є передчасною.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду України не врахував.

Крім того необхідно зазначити, що суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 та визнавши спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :00:044:0109, розташовану в м. Дрогобичі Львівської області на вул. Завіжній, 33/1, вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки таку позовну вимогу позивачка за зустрічним позовом не заявляла.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідача за зустрічним позовом, а не спільним майном подружжя не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 в обґрунтування апеляційної скарги щодо задоволеної позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля та визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ його ідеальну частину, послався на розписку, яка не була предметом дослідження в суді першої інстанції.

Причин неподання даного доказу до суду першої інстанції ОСОБА_5 не зазначено.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не доведено належними та допустимими доказами, що автомобіль придбаний за кошти, які належали відповідачу особисто або за кошти отримані ним в борг за договором позики.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла на момент звернення до суду з апеляційною скаргою, за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення частково порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки, та поділ таких шляхом виділу у власність по Ѕ ідеальній частині ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і в частині розподілу судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегіясуддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 незавершеного будівництвом житлового будинку і земельної ділянки, та поділ таких шляхом виділу у власність по Ѕ ідеальній частині ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання обєктом спільної власності подружжя незавершеного будівництвом будинку задовольнити. Визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 незавершений будівництвом житловий будинок, позначений на плані літ. «А-1», загальною площею 379,5 кв.м., житловою 84,9 кв.м., з господарською прибудовою альтанкою, позначеною на плані літ. «Б», стан готовності якого складає 98,8%, і який знаходиться в м.Дрогобичі Львівської області, на вул.Завіжній, 33/1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ ідеальну частину незавершеного будівництвом житлового будинку та Ѕ ідеальну частину земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 1948 грн. 80 коп. судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 1071 грн. 84 коп. за подання апеляційної скарги .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_11