Провадження № 2/201/910/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 травня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу за попереднім договором, трьох відсотків річних, пені, інфляційних нарахувань,

В С Т А Н О В И В:

04.12.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансу за попереднім договором, трьох відсотків річних, пені, інфляційних нарахувань (а.с. № 3, 4), з урахуванням додаткових обґрунтувань підстав позову і збільшених вимог від 16.01.2018р.(а.с. № 16).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.04.2017р. він уклав з ОСОБА_2 попередній договір, відповідно до якого сторони домовилися укласти до 01.05.2017р. договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за 18 000 дол. США. На виконання умов попереднього договору позивач в рахунок оплати за квартиру передав відповідачці завдаток в сумі 1 000дол.США.

Але, у встановлений попереднім договором строк основний договір не був укладений. 28.04.2017р. сторони уклали угоду про розірвання попереднього договору і повернення завдатку до 28.10.2017р., підписавши її в присутності свідків.

Завдаток відповідачка не повернула, вимоги про повернення коштів залишилися без задоволення, у звязку із чим позивач звернувся до суду, зазначаючи при цьому, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами не був укладений, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачці грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Умова попереднього договору про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору є грошовим зобовязанням, у разі невиконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути аванс у розмірі 28 536,60 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 2 668,26 грн. за період з 28.04.2017р. по 16.01.2018р., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 617 грн. і 5 288,93 грн. пені.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.12.2017р. позивачеві повернуто клопотання про забезпечення позову як таке, що не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України (а.с. № 14).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання 14.05.2018р. не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю, проти винесення по справі заочного рішення не заперечував (а.с. № 35 ).

Відповідачка в судові засідання, призначені на 22.02.2018р. і 14.05.2018р. повторно не зявилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином за адресами, наданими адресно-довідковим підрозділом (а.с.№ 12). Тричі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання». При цьому судом направлялися судові повістки відповідачці, як за останньою адресою, за якою вона була зареєстрована до 21.12.2016р., так і за адресою, яку вона зазначила в попередньому договорі від 13.04.2017р. та яку зазначила при знятті з реєстраційного обліку 21.12.2016р. (а.с. № 5-7, 12). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи (а.с. № 28 32).

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом 13.04.2017р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було попередній договір (із забезпеченням виконання зобовязань завдатком), відповідно до якого сторони домовилися укласти до 01.05.2017р. договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за 18 000 дол. США (а.с. № 5-7).

Відповідно до п. 2 договору, позивач в рахунок оплати за квартиру передав у момент підписання договору відповідачці завдаток в сумі 1 000 дол.США.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що у випадку невиконання цього договору продавцем він зобов'язується повернути покупцю подвійну суму завдатку й інші збитки.

У встановлений попереднім договором строк основний договір не був укладений, що сторони засвідчили у додатковій угоді від 28.04.2017р., якою розірвали попередній договір і відповідачка зобовязалася повернути завдаток до 28.10.2017р. (а.с. № 8).

Суд зазначає, що частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу квартири, укладеного між сторонами.

Проте позивач стверджує, що основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, що підтверджує і зміст укладеної додаткової угоди про розірвання попереднього договору.

Отже, встановивши, що договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, суд доходить висновку про те, що передана позивачем відповідачці грошова сума в розмірі 1 000 дол.США є авансом, який підлягає поверненню позивачеві.

До виниклих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу. При цьому, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути.

Отже, встановлення вини будь-кого із сторін правового значення в даному випадку не має, тоді як визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, що відповідачем підтверджено в угоді про розірвання попереднього договору.

Вищевказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013р. у справі № 6-83ц13, від 13.02.2012р. у справі №6-176цс12.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі 6-284ц17.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту заяви про збільшення позовних вимог від 16.01.2018р. (зареєстровані 17.01.2018р. а.с. № 16) видно, що позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь грошову суму в розмірі 28 536грн.60коп., що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ станом на 16.01.2018р. (1 долар США = 28,536 грн.), еквівалентно 1 000 дол.США.

Оскільки позивач передав відповідачці грошову суму у розмірі 1 000 дол.США у рахунок належних за основним договором платежів, а не у гривнях, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми авансу у розмірі 28 536грн.60коп., що станом на день підготування заяви про збільшення позовних вимог (16.01.2018р.) еквівалентно 1 000 дол.США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Отже, сторони уклали договір в розумінні Цивільного кодексу України, який породив у відповідача грошове зобов'язання в разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку з його вини та встановив строк його виконання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-90цс13 до спірних правовідносин можуть застосовуватися положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом установлено, що основного договору сторони не уклали, розірвали його і відповідачка зобовязалася повернути грошові кошти позивачеві 28.04.2017р., чого не зробила.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з невиконання грошового зобов'язання - повернення авансу, позивач не позбавлений права на отримання трьох відсотків річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, які від суми боргу в розмірі 28 536грн.60коп. станом на 16.01.2018р. становлять 617грн., згідно доданого позивачем розрахунку (а.с. № 17).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається із попереднього договору і додаткової угоди, сторони не обумовили розмір пені.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. № 543/96, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, із відповідачки підлягає стягненню пеня за заявлений позивачем період з 28.04.2017р. по 16.01.2018р. в сумі 5 288грн.92коп., згідно розрахунку (а.с. № 17).

Разом із тим, вимога позивача про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 2 668грн. 26коп. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі 6-36736вов10).

Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначено в гривні.

Підсумовуючи висновки суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення суми авансу 28 536 грн.60коп. (що станом на 16.01.2018р. еквівалентно 1 000 дол.США), три відсотки річних в сумі 617грн. і пеня в сумі 5 288грн.92коп. (за період з 28.04.2017р. по 16.01.2018р.), що разом становить суму 34 442грн.53коп.

Тобто із заявлених майнових вимог на загальну суму 37 110грн.79коп. задоволенню підлягає сума, яка дорівнює 34 442грн.53коп. (судовий збір на загальну суму 960грн. в загальну суму майнових вимог позивачем включено помилково).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позовні вимоги задоволені частково, а отже з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме 654грн.12коп. виходячи з такого розрахунку (34 442грн.53коп. х 704грн. 80коп.: 37 110грн.79коп. = 654грн.12коп.).

Слід зазначити, що позивачем сплачено на подачу позову 704грн.80коп.(а.с. № 2, 20) , а за подачу заяви про забезпечення позову 320грн. (а.с. № 9), заява про забезпечення позову повернута позивачу ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.12.2017р., отже ці судові витрати відповідно до ст. 7 Закону України „Про судовий збір можуть бути повернуті позивачу лише на підставі його заяви.

На підставі вище вищевикладеного, керуючись ст.ст. 509, 546, 570, 611, 625, 635 ЦК України, ст. 7 Закону України „Про судовий збір, правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18.09.2013р. у справі № 6-90цс13, від 01.03.2017р. у справі 6-284ц17, від 25.09.2013р. у справі № 6-83ц13, від 13.02.2012р. у справі №6-176цс12, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч. 1 ст. 280, 289 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) суд , -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу за попереднім договором, трьох відсотків річних, пені, інфляційних нарахувань задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу 28 536 грн.60коп., (що за офіційним курсом НБУ станом на 16.01.2018р. еквівалентно 1 000 дол.США), три відсотки річних в сумі 617 грн. і пеню в сумі 5 288грн92коп. (за період з 28.04.2017р. по 16.01.2018р.), а всього 34 442грн.53коп.

В задоволенні позовних вимог в частині про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 2 668грн. 26коп. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 654грн.12коп.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя Н.В. Ткаченко