Справа № 357/2819/18
У Х В А Л А

30.03.2018 cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, набутого під час шлюбу, мотивуючи тим, що 06 листопада 1988 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. За час перебування з відповідачем у шлюбі сторонами набуто у власність кв.№85, що знаходиться в житловому будинку № 2 по вулиці Вернадського в м. Біла Церква Київської області та автомобіль SKODA OCTAVIA держ.№ AI 9702 BC, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, зареєстрований 06.09.2007 року Білоцерківським РЕВ 5-го МРВ ДАІ УДАІ МВС України в Київській області (свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії АІС № 173136 від 06.09.2007 року). З 01 листопада 2016 року сторони по справі проживають окремо один від одного у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а 04.11.2016 року позивачка придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право на 1/2 частину квартири у праві спільної з відповідачем сумісної власності за адресою: АДРЕСА_2, 09100 та право на 1/2 частину у праві спільної з відповідачем сумісної власності на автомобіль SKODA OCTAVIA держ.№ AI 9702 BC, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, зареєстрований 06.09.2007 року Білоцерківським РЕВ 5-го МРВ ДАІ УДАІ МВС України в Київській області (свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії АІС № 173136 від 06.09.2007 року); встановити факт припинення шлюбних відносин з 01.11.2016 року та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Подана заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України.

За приписами п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України, заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

ОСОБА_1 додає до заяви копії письмових доказів, однак не зазначає про наявність чи відсутність у неї оригіналів таких доказів. Крім того, ОСОБА_1 не підтверджує відповідність копій письмових доказів оригіналу, які знаходяться у неї, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, чим не дотрималась вимог ч.5 ст.95 ЦПК України.

Позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у звязку із розглядом справи, що суперечить п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Позивачка при зверненні до суду з вказаним позовом сплатила судовий збір у розмірі 6 500,00 грн. та 2 310,00 грн. З яких міркувань виходила ОСОБА_1 сплачуючи судовий збір у зазначеному розмірі суду не відомо.

За змістом п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову у справах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження дійсної вартості спірного майна на час звернення позивача до суду.

Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. В даному випадку ОСОБА_1 слід було подати відповідні докази разом із поданою позовною заявою, чого зроблено не було.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви майнового характеру справляєтеся судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки в матеріалах справи відсутній актуальний звіт про оцінку вартості спірного майна, то визначити точну ціну позову не вбачається можливим. Визначення ціни позову це обовязок, а не право позивачки, а тому останній слід вказати ціну позову за правилами п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України та сплатити судовий збір у необхідному розмірі.

Крім того, як розяснено в ПП ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, при застосуванні положень статей 119, 120 СК ( 2947-14 ) судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.

Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК ( 2947-14 ), суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Наприклад, у тому випадку, якщо один з подружжя з метою одержання значних доходів і набуття у власність цінного майна для уникнення режиму спільності звертається до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання на певний час чи безстрокове і це є єдиним обґрунтуванням звернення, суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Також, згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Так, як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, при цьому надає суду докази належності їй на праві власності вказаної квартири. Отже, не є зрозумілим які саме права позивачки оспорюються відповідачем чи за захистом яких її прав позивачка звертається до суду в даному випадку.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи виявлені недоліки, позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без руху надавши строк для їх усунення.

На підставі викладеного, керуючись ст.83, 145,177,185 ЦПК України, ст.119,12 СК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали, інакше заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя ОСОБА_3