Справа №201/2200/18
Провадження 2/201/1331/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 серпня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщев С.С.

при секретарі - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лукінічни про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лукінічни про визнання права власності в порядку спадкування.

25 червня 2018 року позивач звернувся до суду з Заявою про зміну предмету позову, а саме просив визнати право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою м. Дніпро, Соборний район, вул. Мандриківська, 121 - за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 18 лютого 1966 року помер його дід ОСОБА_4. Після смерті дідуся, його доньки ОСОБА_5 Лукінічна та ОСОБА_3 Лукінічна зареєстрували за собою по 1/5 частці права власності на домоволодінням, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська, 121. Після смерті ОСОБА_5, спадкоємицею її частки домоволодіння, стала донька - ОСОБА_2 До 1996 року позивач разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користувався домоволодінням, а з 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично відмовились від домоволодіння на користь позивача. Враховуючи вище викладені обставини, позивач вважає, що з 1996 року він добросовісно заволодів чужими майном і продовжую відкрито, безперервно володіти ними понад 22 роки, підтримує його в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, електроенергію, а отже має право на набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю.

Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Зважаючи на ці обставини, суд керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визнає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обовязковим для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (статті 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання прав на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що дід позивача - ОСОБА_4, 24 жовтня 1952 року, отримав Свідоцтво про право власності на будову (а.с. 6). Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належало домоволодіння в м. Дніпропетровську по вул. Мандриківська, 121.

В 1966 року ОСОБА_4 помер, після смерті його доньки ОСОБА_5 Лукінічна та ОСОБА_3 Лукінічна зареєстрували за собою по 1/5 частці права власності на домоволодінням, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська, 121.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності.

Положеннями ст. 548, 549, 553 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 554 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

З урахуванням вищезазначених норм, які діяли на момент спадкування (1966 рік), суд приходить до висновку, що лише спадкоємці ОСОБА_5 Лукінічна та ОСОБА_3 Лукінічна належним чином оформили право власності на домоволодіння після смерті свого батька. Отже, ОСОБА_5 Лукінічна та ОСОБА_3 Лукінічна останні відомі власники спірного домоволодіння.

В 1970 року померла ОСОБА_5 Лукінічна. Спадкоємицею її частки домоволодіння, стала донька - ОСОБА_2, яка 21 жовтня 1971 року отримала Свідоцтво про право на спадщину від 21 жовтня 1971 року за реєстровим №2.34/6 (а.с. 7).

З матеріалів справи вбачається та відповідачами неспростовно, що до 1996 року позивач спільно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користувався домоволодінням, а з 1996 року відповідачі фактично відмовились від домоволодіння на користь позивача.

Таким чином, з 1996 року позивач добросовісно заволодів чужими майном і продовжую відкрито, безперервно володіти ними понад 22 роки, підтримує його в належному стані, справно оплачує комунальні послуги з утримання будинку, електроенергію.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжу відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнаються відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

На сьогоднішній день, позивач продовжує проживати в домоволодінні за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська, 121, де проживає понад 22 роки, обробляє присадибну земельну ділянку, добросовісно, безперервно, відкрито володіє і користується домоволодінням. При цьому, позивач не порушив та не порушує ні прав ні інтересів будь-яких фізичних чи юридичних осіб.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Враховуючи наведені обставини та положення діючого цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, в звязку з чим вважає що позов обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 704,80грн., сплата якого підтверджена квитанцією (а.с. 1)

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 335, 344, 382, 386, 392 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лукінічни про визнання права власності за набувальною давністю, задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, 08.10.1973 р.н.) право власності на домоволодіння №121, що розташоване за адресою: м. Дніпро, Соборний район, вулиця Мандриківська, яке складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 62,8 кв. м., житлова площа 35,4 кв. м., допоміжна 27,4 кв.м.; літ. В погріб; №1-4 споруди; яке розташоване на земельній ділянці 920 кв.м.. - за набувальною давністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Лукінічни на користь ОСОБА_1 у рахунок повернення судового збору в розмірі 704,80 (сімсот чотири гривні 80 коп.) грн.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев