Справа № 464/5445/18
пр.№ 2/464/1730/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.12.2018 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді Бойко О.М.

секретар судових засідань Кравс С.В.

з участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача Кожухар І.І.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить поновити його на роботі з 26.02.2018, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.02.2018 до дня поновлення на роботі, який станом на день звернення до суду становить 41 629, 74 грн., стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 12 000 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що з 31.03.2017 працював на посаді завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова. Згідно з наказом №18-ос від 13.02.2018 був звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку реорганізацією управління шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Однак, станом на 13.02.2018 він перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДП №448516, відтак, з наказом не був ознайомлений. В подальшому, відповідачем було видано наказ №244-ос від 23.08.2018, яким внесено зміни до наказу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 13.02.2018 №18-ос, та зазначено про його звільнення з 23.02.2018. Проте, при видачі цього наказу відповідачем не враховано, що з 23.02.2018 він перебував на стаціонарному лікуванні та згідно з листком непрацездатності був зобов'язаний стати до роботи 24.02.2018, а оскільки це вихідний день - з 26.02.2018. З даним наказом його ознайомлено, трудову книжку вручено лише 03.09.2018. Вважає, що відповідач зобов'язаний поновити його на роботі з 26.02.2018, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, оскільки після незаконного звільнення у нього почалися проблеми зі здоров'ям, почастішали випадки загострення гіпертонічної хвороби та порушено ритм його звиклого життя у сторону погіршення.

Відповідачем до суду подано відзив на позов, у якому зазначив, що, вважає звільнення позивача законним, оскільки останнього 04.12.2017 персонально попереджено про наступне вивільнення із займаної посади, роз'яснено, що відповідно до штатного розпису в головному управлінні відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані для подальшого працевлаштування. Окрім цього, зазначив, що в період з 09.01.2018 по 12.02.2018 позивач був відсутній на робочому місці, однак повідомив керівництво управління про те, що перебуває на лікарняному. 13.02.2018 він приступив до роботи та надав листок непрацездатності з 15.01.2018 по 12.02.2018, підтверджуючих документів за період з 09.01.2018 по 12.01.2018 в останнього не було, у зв'язку з чим комісією складено акт про відсутність позивача на роботі за вищевказаний період. 13.02.2018 позивача звільнено з роботи, виплачено невикористану відпустку та вихідну допомогу, однак від підписання наказу про звільнення та отримання трудової книжки останній відмовився, про що складено акт. 12.07.2018 ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про оплату лікарняного листка за період з 13.02.2018 по 23.02.2018 та надав його копію, дублікат такого надано лише 08.08.2018. Протоколом засідання комісії із соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 21.08.2018 ухвалено виплатити позивачу допомогу за період з 13.02.2018 по 23.02.2018. У зв'язку з цим, наказом від 23.08.2018 внесено зміни до наказу від 13.02.2018 «Про звільнення ОСОБА_3.», а саме, вирішено вважати днем його звільнення 23.02.2018. З таким наказом позивач ознайомлений, трудову книжку він отримав 03.09.2018. Зазначив, що оскільки вини відповідача у затримці видачі позивачу трудової книжки немає, відтак підстави для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння відповідачем моральних страждань. Окрім цього, просить відмовити в позові у зв'язку з пропущенням позивачем строків звернення до суду.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просять поновити позивача на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що згідно з розрахунком позивача від 10.12.2018 за період з 26.02.2018 до 10.12.2018 становить 57 641, 76 грн., а також стягнути моральну шкоду в розмірі 12 000 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав, що викладені у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 31.03.2017 був призначений на посаду завідувача господарством адміністративно-господарського відділу по переведенню з управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова, що підтверджується витягом з наказу №2-ос від 31.03.2017 «Про призначення працівників Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова» та копією трудової книжки позивача.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» №821 від 08.11.2017, територіальні органи Пенсійного фонду України у Львівській області, в тому числі, Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова реорганізовано шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Як вбачається з листа Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 28.11.2017 №5494/10-зз, первинну профспілкову організацію профспілки працівників повідомлено про те, що працівники управління будуть попереджені про реорганізацію та про наступне вивільнення, яке відбудеться не скоріше ніж за два місяці від дати попередження про таке.

Наказом 68-ос від 04.12.2017, виданим Личаківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м.Львова, попередженою про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією працівників, зокрема, позивача, з яким останній ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з передбачених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст.40 КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з цих підстав може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи питання про законність звільнення працівника суд повинен врахувати, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Порядок вивільнення працівників визначено положеннями ст. 49? КЗпП України.

Так, згідно з ч.1, ч.2 цієї статті про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49? КЗпП України).

Як вбачається з листа №5939/10-33 від 04.12.2017 комісією з припинення управління позивача персонально попереджено про зміну істотних умов праці згідно з ст. 32 КЗпП України та про наступне вивільнення із займаної посади згідно з ст. 49? КЗпП України, роз'яснено, що питання щодо подальшої роботи вирішуватиметься головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області як правонаступником. З даним листом позивач ознайомлений 05.12.2017, про що свідчить його підпис.

Листом від 19.12.2017 №1225/09.01-16 повідомлено позивача, що відповідно до штатного розпису в головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані йому для подальшого працевлаштування.

Протоколом №3 зборів профспілкового комітету первинної профспілкової організації профспілки працівників головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 28.12.2017 погоджено наступне вивільнення працівників, яким головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не запропоновані посади для подальшого працевлаштування.

Наказом №18-ос від 13.02.2018 звільнено ОСОБА_3 з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова у зв'язку з реорганізацією на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На виконання вимог ст. 83 та ст. 44 КЗпП України позивачу виплачено грошову компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 31.03.2017 по 13.02.2018, вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, а також кошти за дні тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства. Грошові кошти в сумі 10 694 грн. позивач отримав, про що свідчить його підпис на видатковому касовому ордері №3 від 13.02.2018.

Згідно з ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно акту складеного комісією з припинення управління від підписання наказу про звільнення, з яким позивача ознайомлено усно, та отримання трудової книжки в день звільнення, ОСОБА_3 відмовився.

Листом від 14.02.2018 позивача повідомлено про необхідність забрати трудову книжку чи надати згоду на відправлення такої поштою у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58.

Як вбачається із змісту позову та стверджено позивачем у судовому засіданні останній не оспорює дотримання відповідачем процедури звільнення, а єдиною підставою заявлених вимог є його звільнення в останній день тимчасової непрацездатності.

Як вбачається із наданого суду листа непрацездатності серії АДП №448516 з 13.02.2018 перебував на стаціонарному лікуванні, період лікування з 13.02.2018 до 23.02.2018, приступити до роботи мав 24.02.2018.

На підставі вищевказаного дубліката листка непрацездатності серії АДП №448516 Першої міської клінічної лікарні ім.Князя Лева, наказом головного управління Пенсійного Фонду України №244-ос від 23.08.2018 внесено зміни до наказу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 13.02.2018 №18-ос «Про звільнення ОСОБА_3.», змінено дату звільнення позивача на 23.02.2018. З даним наказом позивач ознайомився 03.09.2018 та отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис.

З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи відсутність порушень порядку розірвання трудового договору на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що не заперечується позивачем, а саме своєчасне повідомлення позивача про наступне звільнення, яке погоджене з первинною профспілковою організацією, відсутність вакантних посад, виплату при звільненні всіх належних йому сум, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

В той же час, згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Як вбачається з листка непрацездатності серії АДП №448516, виданого Першою міською клінічною лікарнею ім. Князя Лева, позивач був звільнений від роботи з 13.02.2018 по 23.02.2018 включно, до роботи стати 24.02.2018.

Враховуючи те, що 23.02.2018 є останнім днем перебування позивача на лікарняному, 24.02.2018 - припадало на вихідний день, а отже першим робочим днем є 26.02.2018, відтак звільнення, яке визнається судом правомірним за своїми підставами, не могло бути проведене 23.02.2018.

З огляду на викладене, суд, встановивши порушення з боку відповідача лише в частині дати звільнення, приходить до висновку про необхідність частково задоволення вимог та зміни дати звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова із 23.02.2018 на 26.02.2018.

Зважаючи на те, що позивача було звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством, не може бути задоволена вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні, у зв»язку відсутністю доказів заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не пропущено, оскільки наказ №244-ос, яким змінено дату звільнення прийнятий відповідачем 23.08.2018, а позивач поштовим відправленням пред»явив даний позов до суду 21.09.2018, тобто із наказом про його звільнення позивач, з дотриманням строку звернення до суду.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі держави 704 грн. 80 коп.

На підставі ст.ст. 40, 43, 47 49? Кодексу законів про працю України та керуючись ст.ст. 10, 13, 76, 81, 89, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова з 23 лютого 2018 року на 26 лютого 2018 року.

Стягнути з головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місце знаходження: м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ідентифікаційний код юридичної особи 13814885) в користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.12.2018.

Головуюча: