КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Справа №357/765/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2085/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Федан Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року (суддя Дубановська І.Д.) за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області,

встановила:

у квітні 2018р. ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шульги М.Ю., визнати протиправним та скасувати повідомлення від 19 квітня 2018р. № 5562 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, та зобов'язати Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повторно розглянути його заяву від 13 квітня 2018р. про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017р. у справі № 357/765/17-ц та його реального виконання.

Мотивуючи вимоги скарги, заявник зазначав, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017р. знято арешт з його майна та скасовано забору на відчуження майна. Рішення набрало законної сили 11 грудня 2017р.

Заявник посилався на те, що 17 січня 2018р. державним виконавцем Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Левенцем Є.С. за результатами розгляду заяви його представника від 12 січня 2018р. про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення винесено повідомлення № 403 про відмову у прийнятті виконавчого документа до розгляду, оскільки до заяви не додано квитанцію про сплату авансового внеску.

На виконання зазначених вимог він сплатив авансовий внесок у розмірі двох мінімальних заробітних плат та 6 лютого 2018р. повторно звернувся із заявою про примусове виконання рішення, додавши до заяви оригінал квитанції № 66 від 6 лютого 2018р. Станом на 27 квітня 2018р. авансовий внесок йому не повернуто.

Згідно повідомлення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої

служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Горобець І.В. № 1782 від 12 лютого 2018р. виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання у зв'язку із тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018р. визнано дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Горобець І.В. неправомірними та зобов'язано боржника повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 6 лютого 2018р.

Заявник посилався на те, що 13 квітня 2018р. він втретє звернувся із заявою про примусове виконання судового рішення від 23 червня 2017р. та відкриття виконавчого провадження, пред'явивши також до виконання ухвалу суду від 21 березня 2018р., яка по суті залишена без задоволення та фактичного виконання, оскільки у повідомленні № 5562 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання зазначено, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

Скаржник вважає, що відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження та виконанні рішення суду є безпідставною, а дії виконавця - протиправними та такими, що порушують його конституційне право на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року скаргу задоволено, визнано неправомірними дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ШульгиМ.Ю. щодо винесення повідомлення від 19 квітня 2018р. № 5562; скасовано повідомлення від 19 квітня 2018р. № 5562 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; зобов'язано Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13 квітня 2018р. про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017р. у справі № 357/765/17-ц та його реального виконання.

У поданій апеляційній скарзі Білоцерківський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області просить скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2

Скаржник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та неврахування того, що пред'явлене скаржником до виконання заочне рішення суду від 23 червня 2017р. не є виконавчим документом, не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», резолютивна частина даного рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення, що є однією з підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Також, скаржник звертає увагу, що тричі отримавши повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, представник скаржника не вчиняє дій для отримання виконавчого документа відповідно до вимог закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи доводи боржника безпідставними, оскільки вважає, що зняти арешт та скасувати заборону на відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 державний виконавець мав би ще у 2011 році на підставі постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 6 листопада 2011р.

Учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про день та час

розгляду апеляційної скарги (с.с.104-105), у судове засідання не з'явилися, клопотання про його перенесення не подали, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 не допущений до участі у судовому засіданні, так як не є адвокатом, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017 року суд ухвалив зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_2, накладений постановою державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 3521 від 14 травня 2011р., та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11418392. Рішення набрало законної сили 11 грудня 2017р.

Представник ОСОБА_2 неодноразово звертався до виконавчої служби із заявами про примусове виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження.

Останнім повідомленням старшого державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шульги М.Ю. від 19 квітня 2018р. виконавчий документ повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що хоча рішення суду не є виконавчим документом, однак, повертаючи його без виконання, старший державний виконавець на вказані обставини не посилався.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України,цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Перелік виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню, зазначений у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», і суд першої інстанції правильно зазначив, що у вказаному переліку рішення суду не визначено, як виконавчий документ, який підлягає виконанню.

Частиною 1 статті 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підстави виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 подавав для виконання до державної виконавчої служби не виконавчий лист, а копію рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2017р., що суперечить ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» і доводи апеляційної скарги в цій частині є правомірними.

Однак вказана обставина не стала підставою для прийняття повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Приймаючи повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання 19 квітня 2018 року, старший державний виконавець послався на п.7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Резолютивна частина рішення суду від 23 червня 2017 року містить заходи примусового характеру - зняти арешт з майна ОСОБА_2 та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження нерухомого майна.

Отже, доводи апеляційної скарги, що рішення суду від 23 червня 2017 року не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень є безпідставними.

Крім того, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року аналогічні дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Горобець І.В. вже були визнані неправомірними.

Згідно частин 1 та 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що повернення 19 квітня 2018 року старшим державним виконавцем виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірним.

Доводи апеляційної скарги, що суд не звернув увагу на ту обставину, що тричі отримавши повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, стягувач не вчиняє дій для отримання виконавчого документу відповідно до вимог закону, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні скарги, оскільки жодного разу стягувачу не було відмовлено у прийнятті виконавчого документу до виконання з тих підстав, що ним подається не виконавчий лист, а копія рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Суд першої інстанції правильно зобов'язав Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13 квітня 2018 року про відкриття виконавчого провадження, однак, вказана норма процесуального права не надає компетенції суду скасовувати документи, які прийнятті державним виконавцем.

Скасувавши повідомлення від 19 квітня 2018 року № 5562 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції, тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_2

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року скасувати в частині скасування повідомлення від 19 квітня 2018р. № 5562 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк