Справа № 382/934/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей та молоді Яготинської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей та молоді Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві про визнання незаконним рішення Яготинської міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом і договорів купівлі-продажу земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей та молоді Яготинської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей та молоді Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві про визнання незаконним рішення Яготинської міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом і договорів купівлі-продажу земельних ділянок,в котрій зазначено, що після смерті батька позивача ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_1 отримала у спадок 1/2частину житлового будинку незавершеного будівництва, з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Київської області 19 грудня 2012 року та зареєстрованого реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області 07.02.2013 р..

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді: Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1; житлового будинку незавершеного будівництва з господарськими будівлями по АДРЕСА_1; земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 15 грудня 2009 року Яготинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Яготинської міської ради 16 сесії 5 скликання № 1037 від 19.06.2008 р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 44; земельної ділянки площею 0,0677 га, кадастровий номер: НОМЕР_3, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1

області, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 15 грудня 2009 року Яготинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Яготинської міської ради 16 сесії 5 скликання № 1037 від 19.06.2008 р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт на житловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 на ім'я свого сина - ОСОБА_4, який в силу ст. 1223 ЦК України є спадкоємцем за заповітом після його смерті. Спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України, які спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), немає. Проте, на інше майно, а саме: на житловий будинок незавершеного будівництва, з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та вищевказані земельні ділянки по АДРЕСА_1 області, позивач - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають право на підставі ст.1261 ЦК України, як спадкоємці першої черги за законом. Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством України, у спадкодавця немає.

Спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прийняли, звернувшись в передбачений ст.1270 ЦК України термін, із заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса Яготинської районної державної нотаріальної контори Київської області, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №26395827 від 16.03.2011, з якого вбачається, що у спадковому реєстрі за № 50869950 зареєстрована спадкова справа за № 110/2011 після смерті ОСОБА_5.

19 грудня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаного житлового будинку незавершеного будівництва, з господарськими будівлями по ОСОБА_1.

19 грудня 2012 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (інша 1/2 частина даного житлового будинку належить йому на підставі договору дарування), та свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірні земельні ділянки, а саме: площею 0,1000 га, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0677 га. наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Будучи власником Ѕ частини будинку за АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 грудня 2012 р. державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори за р. №1-1773, ОСОБА_1 виявила бажання набути право власності на частку земельної ділянки під зазначеним будинком шляхом її приватизації.

На початку 2015 року звернувшись до Яготинської міської ради Київської області за рішенням про безоплатну передачу земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1, останній було відмовлено, у зв'язку з тим, що вказані земельні ділянки рішенням Яготинської міської ради 16 сесії 5 скликання № 1037 від 19.06.2008 року, з подальшим отриманням державних актів (15 грудня 2009), передані у власність батьку - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до довідки за № 36 від 04 лютого 2014 р., наданою Яготинською міською радою, згідно записів земельно-кадастрової книги № 8 за № 2490, вказана земельна ділянка, загальною площею 0,1677 га (в тому числі площею 0,1000 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0677 га - для ведення особистого селянського господарства) перебуває у власності ОСОБА_5.

Звернувшись до управління Держземагенгства в Яготинському районі Київської області щодо отримання архівних копій державних актів на земельні ділянки по АДРЕСА_1, було повідомлено, що державні акти за вказаною адресою земельних ділянок не виготовлялися (лист-відповідь за №29-1016-0.2-628/2-15 від 23.03.2015).

Спадкодавець - ОСОБА_5, був власником житлового будинку незавершеного будівництва

2

по АДРЕСА_1 області та співвласником житлового будинку з ОСОБА_4, що розташований по АДРЕСА_1. З даної ситуації можна зробити висновок, шо при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1, приватним підприємством «Аршин» було помилково зазначено адресу їх розташування, а саме: записано «АДРЕСА_1», у той час як необхідно «АДРЕСА_1». Дана обставина призвела до того, що державні акти на вказані земельні ділянки помилково були видані із зазначенням невірних, адрес та в подальшому безпідставно призвели до видачі державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори свідоцтв про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_5, тільки на ім'я спадкоємця за заповітом - ОСОБА_4, без врахування інтересів позивача.

У 2013 році ОСОБА_4 було відчужено належні йому житловий будинок та спірні земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Той факт, що спірні земельні ділянки знаходяться по АДРЕСА_1 підтверджується тахеометричною зйомкою земельних ділянок за АДРЕСА_1, довідкою про облік земельної ділянки від 04 лютого 2014 р. листом-відповіддю Яготинської міської ради від 10.03.2015 № Л173400.82.2/03-17, наказом по Яготинській птахофабриці за № 206 від 30 липня 1970 року та актом відведення земельної ділянки від 06 серпня 1970 року, рішенням виконкому Яготинської міської ради від 24 серпня 1970 року за № 322.З наданих документів вбачається, що спірні земельні ділянки, на які були видані 15 грудня 2009 року Яготинським районним відділом земельних ресурсів державні акти на право власності: серії НОМЕР_4, реєстровий номер 44, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га; серії НОМЕР_5, реєстровий номер 45, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0677 га, в дійсності знаходяться по АДРЕСА_1 області. Земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1 в м.Яготин Київської області, обліковується у постійному користуванні.

В зв'язку з тим, що свідоцтва про право на спадщину на спірні земельні ділянки були видані тільки на ім'я ОСОБА_4, які на даний час знаходяться у власності відповідачів, ОСОБА_1 позбавлена можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, яке вона одержала у спадок. ОСОБА_4, отримавши свідоцтва про право на спадщину, зокрема на спірні земельні ділянки, лише на своє ім'я, не мав права на їх спадкування за заповітом та їх відчуження. З огляду на викладене, відповідно до ст. 1301 ЦК України, для суду є всі підстави для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 19 грудня 2012 року державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4, недійсними.

ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом на спірні земельні ділянки, а тому має повне законне право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, а саме: на Ѕ частину земельних ділянок, які належали спадкодавцю на підставі державних актів на право власності серії НОМЕР_4, НОМЕР_5 від 15 грудня 2009 року Яготинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Яготинської міської ради 16 сесії 5 скликання № 1037 від 19.06.2008 р. та зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за№№ 44, 45.

Окрім того, виготовляючи технічну документацію із землеустрою та складаючи акт встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і передача на зберігання межових знаків від 18.12.08 р.,розробником документації погоджено межі земельної ділянки за адресою м. Яготин, АДРЕСА_1, в той час, як зазначені в акті власності (користувачі) суміжних земельних ділянок (ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, як співвласники будинку по АДРЕСА_1) межують із земельною ділянкою за адресою м. Яготин, АДРЕСА_1, тобто, розробником документації при її виготовленні допущено грубі помилки, які є недопустимими. Так, вказані

3

порушення відображено на плані-схемі земельної ділянки, акті встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і передача на зберігання межових знаків від 18.12.08, схемі розташування земельних ділянок.

Окрім того, згідно інформації Яготинської міської рада від 10.03.15 за № Л 173400.82.2/03-17, згідно записів Земельно-кадастрової книги №8 під номером 2489 обліковується запис про те, що земельна ділянка площею 0,06 га в місті Яготині по АДРЕСА_1 надана на підставі рішення виконавчого комітету Яготинської міської ради від 12.01.1999 року у спільне постійне користування громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Згідно записів земельно-кадастрової книги № 8 за № 2490, земельні ділянки за адресою м. Яготин, АДРЕСА_1, обліковується за ОСОБА_5, загальною площею 0,1677 га, в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0677 га. Вищевказане підтверджує той факт, що Яготинською міською радою Київської області на момент прийняття рішення про надання дозволу на розробку технічної документації від 22.03.07 за №38 4-04-V безпідставно не враховано те, шо земельна ділянка за адресою м. Яготин, АДРЕСА_1 складає - 0,06 га, а земельні ділянки за адресою м. Яготин, АДРЕСА_1 - 0,16 га. Більш того, на момент звернення до Яготинської міської ради Київської області ОСОБА_5 не був єдиним власником об'єкту нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1, в м. Яготині, оскільки згідно договору дарування від 26.01.1996 року (реєстровий № 2-62, посвідчений державним нотаріусом Яготинської державної нотаріальної контори) 1/2частка жилого будинку належала його сину ОСОБА_4, що являється грубим порушенням вимог ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України. За таких обставин, Яготинська міська рада приймаючи рішення від 22.03.07 за №384-04-V мала надати дозвіл на розробку технічної документації, як ОСОБА_5, так і ОСОБА_4, як співвласникам об'єкту нерухомого майна.

Відповідно до положень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, яка діяла на час видачі державного акту, усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються.

Враховуючи викладене просила визнати незаконним рішення Яготинської міської ради, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки та скасувати записи про державну реєстрацію, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом і договори купівлі-продажу земельних ділянок.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та додав до зазначеного в позові, що оскільки організація ПП «Аршин», яка здійснила помилки при виготовленні землевпорядної документації, на даний час ліквідована, то не має можливості виправити дані помилки, що містяться. А також, те, що частина майна була відчужена згідно договору дарування, тому витребування майна не пов'язане з умовами ст..388 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги позову не визнав, мотивуючи це тим, що позивачка ОСОБА_1, обгрунтовує свої позовні вимоги тим, шо отримавши у спадок за законом Ѕ частину незавершеного будівництва, що розташоване по АДРЕСА_1, в м. Яготин Київської області, та неохоплене заповітом майно померлого батька - ОСОБА_8, вона позбавлена можливості в повній мірі користуватись та розпоряджатись належним їй майном, яке вона одержала у спадок та посилаючись на ст. 120 ЗК України просить суд, визнати незаконним рішення Яготинської міської ради; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки та скасувати їх державну реєстрацію; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки; визнання недійсними договори купівлі - продажу спірних земельних ділянок.

При цьому, в своєму позові позивачка ОСОБА_1 ставить вимоги про визнання правочину (договорів купівлі - продажу земельних ділянок) за яким вона не є стороною недійсними, однак не обґрунтовує свої позовні вимоги в частині визнання правочину недійсним та не посилається на

4

норму закону відносно якої даний правочин повинен бути визнаний недійсним та чим порушені при цьому її права. І якщо припустити, що права позивачки були порушені, однаково поставлені нею позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5 передбачено, що «...суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним....» . Так, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку, які чітко визначені ЦК України.

Крім того, з Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. та Постанови Пленуму ВС України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що: «… якщо набувач за «недійсним» правочином в подальшому відчужив майно, то позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів не підлягають задоволенню, необхідно звертатись із позовом про витребування майна в останнього набувача. Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді...». При цьому, аналізуючи судову практику, Верховний Суд України рекомендує судам також звертати увагу на те, що позивач має не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, недобросовісність набувача, наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача тощо, а й має надати суду безумовні докази на підтвердження свого права власності на майно...». Разом з тим, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ПК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна віл добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. При цьому право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ПК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Оскільки позивачка - ОСОБА_1 - не заявляла позовні вимоги про витребування майна від ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3, які на даний час є власниками спірних земельних ділянок згідно договорів купівлі-продажу, а просить лише визнати їх недійсними, то вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 17 грудня 2014 р. у справі № 6-194цс14 вбачається, що «.. за змістом ч. 2 ст. 377 ЦК , України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який

5

передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Установивши, що позивач не є власником спірної земельної ділянки та що кадастровий номер земельній ділянці присвоєний не був, а також не встановивши порушення законних прав позивача у зв'язку з відсутністю в указаному договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси продавця, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним».При цьому, звертає увагу, що відповідно до ст. 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються.

Так, факт фундаменту відсутні, про який зазначає представник відповідача, при цьому договір купівлі-продажу та дарування складені не одночасно.

Таким чином, з огляду не вищевказане вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність, заперечуючи проти позовних вимог.

Представник третьої особи служби у справах дітей та молоді Яготинської районної державної адміністрації Київської області, в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, мотивуючи це тим, що дитина повинна бути забезпечена житлом, враховуючи, що дане помешкання є єдиним житлом матері та дитини.

Представник служби у справах дітей та молоді Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи належним чином повідомлений.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Так, в судовому засіданні з тахометричної зйомки (а.с.11 т.1), копії паспорта та ідентифікаційного коду (а.с.12-13, 162-163 т.1, 5-6 т.2), копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.14 т.1), копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15, 182-183, 245 т.1), копія витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.16 т.1), копії свідоцтва про народження (а.с.17 т.1), копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.18 т.1), копії свідоцтва про смерть (а.с.19 т.1), копії листа (а.с.20, 29-30, 45, 119, 170-171, 223-224 т.1), копії державного акту (а.с.21, 22 т.1), витяг з карти (а.с.23-26 т.1), копії довідки (а.с.27-28, 134, 184 т.1, 7 т.2), копії протоколу та рішення Яготинської міської ради (а.с.31-32, 35, 135, 137-138, 165-168 т.1), копії наказу (а.с.33 т.1, 191 т.2), копії акту (а.с.34 т.1), копії технічної документації щодо земельної ділянки, розташованої по вул..Гоголя - 7 в м.Яготин Київської області (а.с.46-64 т.1), копії спадкової справи (а.с.66-101 т.1), копії договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.114-117 т.1), копія інвентаризаційної справи (а.с.121-127 т.1), копії кадастрового плану (а.с.133 т.1), копії схематичного плану земельної ділянки (а.с.136 т.1), копії договору дарування (а.с.158 т.1), копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.159, 164 т.1, 10 т.2), копія заяви (а.с.161, 223 т.1), копія договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.180-181 т.1), копії договору дарування частини будинку незавершеного будівництва (а.с.244 т.1), копії розпорядження та заяви (а.с.3-4 т.2), копії свідоцтва про народження (а.с.8 т.2), копії купівлі-продажу квартири (а.с.9 т.2), копії технічного паспорту (а.с.11-25 т.2), копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 13 вересня 2017 року (а.с.243-249 т.2) встановлено, що ОСОБА_5 за час його життя на праві власності належали: земельна ділянка площею, 0, 1000 га, що розташована в АДРЕСА_1, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельна ділянка площею, 0, 0677 га, що розташована в АДРЕСА_1, призначена для ведення особистого селянського господарства; недобудований будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані в м.Яготин по вул..Гоголя-9 Київської області; Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

6

ОСОБА_5 побудував сам та 20 січня 1981 року отримав свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення № 322 виконавчого комітету Яготинської районної ради депутатів трудящих від 24 серпня 1970 року, наказу №206 по Яготинській птахофабриці від 30 липня 1970 року, акта комісії «Яготинської птахофабрики» від 6 серпня 1970 року вбачається, що для будівництва АДРЕСА_1 ОСОБА_5 було виділено 600 кв.м землі за рахунок зменшення присадибної ділянки, яку використовував його батько ОСОБА_9, та якому залишено після цього 0,19 га.

Об'єкт незавершеного будівництва, який розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 отримав у спадщину після смерті своїх матері та батька ОСОБА_9 на підставі рішення Яготинського районного суду від 22 серпня 2006 року.

Таким чином, вбачається, що земельна ділянка, яка перебувала у постійному користуванні ОСОБА_9, спочатку була розділена у 1970 році, а потім у 2006 році була об'єднана внаслідок переходу до ОСОБА_5 відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України земельної ділянки, що перебувала під об'єктом незавершеного будівництва, отриманого у спадщину на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Рішенням Яготинської міської ради Київської області 16 сесії 5 скликання від 19 червня 2008 року № 1037 передано ОСОБА_5 земельні ділянки загальною площею 0,1677 га, у тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд -0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0677 га, у власність, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Яготині Київської області. Решта землі, що перебувала у користуванні ОСОБА_5 не була приватизована. З технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 в м. Яготин, серед яких наявна довідка Яготинської міської ради № 696 від 24 квітня 2007 року, яка була надана на звернення громадянина ОСОБА_5, в якій зазначено, що на території Яготинської міської ради згідно записів земельно-кадастрової книги №8 за №2490 обліковується земельна ділянка за ОСОБА_9 площею 0,21 га по АДРЕСА_1 у постійному користуванні.

Таким чином, маючи в користуванні земельні ділянки під об'єктами нерухомості, які розміщенні по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 мав право на власний вибір приватизувати будь - яку частину цих ділянок, або весь їх розмір з урахуванням норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначеної ст. 121 ЗК України.

За час свого життя ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого заповідав належну йому Ѕ частину житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, та належні йому земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, відповідно до державного акта серії НОМЕР_4 виданого 14 грудня 2009 року та державного акта серії НОМЕР_5, виданого 14 грудня 2009 року ОСОБА_4. Після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року., спадщину прийняли дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_4. 19 грудня 2012 року ОСОБА_4 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (інша 1/2 частини вказаного житлового будинку належить йому на підставі договору дарування від 26 січня 1996 року) та на земельні ділянки, а саме: площею 0,1000 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0677 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Крім того ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частини житлового будинку незавершеного будівництва, з господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

29 березня 2013 року ОСОБА_4 відчужив на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені її малолітньої дитини ОСОБА_3, дві отримані ним у спадщину земельні ділянки: площею 0,1000 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею

7

0,0677 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1 в м. Яготин Київської області. Крім цього, 29 березня 2013 року ОСОБА_4 відчужив на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені її малолітньої дитини ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1. 20 вересня 2013 року ОСОБА_4 відчужив на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку незавершеного будівництва з господарськими спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 в м. Яготин Київської області.

Відповідно до ч.3-5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

В силу ст. 205 ЦК України, закон визначає лише дві форми правочину - усну та письмову, а в силу ст.218 ЦК України заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись доказами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст..118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України, яке відповідно до ст. 378 цього Кодексу може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Згідно ст..1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Відповідно до статей 330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою

8

статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а і випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.(Абзац другий пункту 8 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2)

9

Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

Відповідно до положення ст..12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають діти, діє з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України.

Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення, вона повинна мати право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитина повинна мати право на належне харчування, житло, розвиток і медичне обслуговування.

Відповідно до ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст..1 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобов'язання додержувати поваги до прав людини високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Відповідно до ст..47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Отже, з врахуванням викладеного, позовні вимоги щодо визнання незаконним рішення Яготинської міської ради не підлягають до задоволення, з першу з огляду на те, що позивачем в даному позові не визначено Яготинську міську раду відповідачем по даній справі, а відповідно до ст..51 ЦПК України, суд має право залучити до участі у справі співвідповідача лише за клопотанням позивача. Тому, суд не мав можливості встановити з цього приводу фактичні обставини, оскільки відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.В тому числі чи дійсно є помилка з огляду на вище викладене, а також з приводу видач довідок міською радою з приводу адрес розташування земельних ділянок. При цьому, розглядаючи вказані позовні вимоги, до них слід застосувати зазначене в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. № 7-рп/2009, Закон України «Про Державний земельний кадастр». При цьому, враховуючи, що спадкодавцю можуть належати на праві користування земельні ділянки, то спадкоємці можуть успадкувати це право у визначений законодавством спосіб.

Що стосується визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, то позови про визнання недійсними,

10

незаконними, нечинними державних актів, їх скасування заявляються при приватизації частки у власності на земельну ділянку одним з її користувачів без згоди іншого, при приватизації частини земельної ділянки, що перебуває в користуванні, без згоди інших користувачів, за відсутності згоди суміжних власників або землекористувачів при встановленні межі, у випадках, коли земельною ділянкою розпорядився не уповноважений орган, коли суміжний користувач приватизував дві земельні ділянки одного виду цільового використання, коли приватизовано земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок іншої особи, тощо, то практика розгляду судами подібних спорів є неприпустимою, адже способу захисту, який би охоплював визнання недійсним державного акта, закон не передбачає. Державний акт - це лише документ, що посвідчує право на земельну ділянку, спір відносно Державного акта - це в будь-якому випадку не спір про право. Закон не пов'язує із визнанням недійсним державного акта жодних правових наслідків. Відповідно, спори щодо недійсності (скасування) державних актів розглядатися судами не повинні. Раніше ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України досить щільно пов'язували виникнення права власності та права постійного користування земельною ділянкою із видачею та реєстрацією державного акта (що дозволяло з великою часткою умовності розглядати вимоги щодо визнання недійсними (скасування) державних актів як вимоги про витребування земельних ділянок чи визнання прав на них), на даний час такий щільний зв'язок відсутній.

У разі задоволення позову про визнання недійсним державного акта насправді спір не вирішується, а поновлення прав позивача не відбувається, ОСОБА_9 у державному реєстрі земель продовжує: існувати запис про те, що відповідна земельна ділянка належить відповідній особі. А саме з цією обставиною закон пов'язує існування права.

Щодо способу захисту, то є належним у випадку, коли третій особі неправомірно видано державний акт і, що більш важливо, до державного реєстру земель неправомірно внесено запис про таку особу як власника чи постійного користувача, то він залежить насамперед від того, чи залишається первісний власник (постійний користувач) земельної ділянки власником (користувачем) згідно із державним реєстром земель. Якщо ж порушення права особи поєднано із внесенням до державного реєстру земель змін, за якими особа вже не є власником чи користувачем (тобто коли до реєстру внесений запис про нового власника тієї ж ділянки), слід вважати, що відповідного права її позбавили. Належним способом захисту у цьому випадку є відновлення становища, що існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК), а саме, повернення потерпілій особі земельної ділянки (вірніше, права па земельну ділянку) шляхом внесення нового запису до державного реєстру земель (Поземельної книги). Втім, до відповідних відносин слід застосовувати правила про витребування майна (ст. 388 ЦК). Таким чином, повернути земельну ділянку первісному власнику зовсім не завжди буде можливо - в тому разі коли земельну ділянку за оплатним договором вже придбав добросовісний набувач. Якщо повернення земельної ділянки первісному власнику в силу закону неможливе, належним способом захисту буде відшкодування збитків (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК). Звичайно, відшкодування збитків можливо і у випадку, коли з якихось причин сторона по справі не бажає повернення земельної ділянки.

При цьому ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначає, що у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб. У разі виявлення технічної помилки, допущеної в записах Державного земельного кадастру органом, що здійснює його ведення, зазначений орган у п'ятиденний строк письмово повідомляє про це заінтересовану особу. Виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру

11

внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах.

Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації.

Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Інформація про виправлення технічних помилок не пізніше наступного дня з дня їх виправлення надається в письмовій формі власникам та користувачам земельних ділянок, а також третім особам, чиїх інтересів стосувалося виправлення помилок.

А також відповідно до прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв'язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Відносно позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то позивачем не наведено в позовних вимога підстав, що визначені ЦК України, які визначають визнання заповіту недійсним, а також до вказаних позовних вимог не додано належних доказів, відповідно до ст..81 ЦПК України. При цьому позивачем з приводу цих позовних вимог не зазначено ОСОБА_10 відповідачем по справі, відповідно до вимог ст..51 ЦПК України, на користь якого було складено заповіт.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі - продажу земельних ділянок, то по перше, позивачем не наведено підстав та доказів, щоб свідчили про неправомірність їх набуття третьою особою по справі та відповідачем. При цьому, слід врахувати вище зазначене з цього проводу в Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також підстави визнання договорів купівлі-продажу недійсними, що визначені ЦК України. Також позивачем не доведено, що ці земельні ділянки чи їх частина належать йому на праві власності чи мають йому належати. При цьому позивач не є стороною за вказаними договорами, та в судовому засіданні не доведено тих підстав, яким чим вказані договору купівлі-продажу порушують права позивача.

Таким чином позивач заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, застосував не вірний спосіб захисту, що не позбавляє його права звернутися до суду в разі порушення його прав до належних відповідачів та у визначений законодавством спосіб, в тому числі і вище викладений. При цьому враховуючи, що відповідно до ухвали Вищого

12

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей та молоді Яготинської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей та молоді Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві про визнання незаконним рішення Яготинської міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом і договорів купівлі-продажу земельних ділянок, скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції та відповідно до ст.. 49 ЦПК України у разі направлення на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускається, крім випадків визначених цією статтею. Позивачем під час нового розгляду справи не було змінено предмет та підстави позову.

Що стосується решти позовних вимог, то позивачем недоведено тих обставин, що зазначені в позові, відповідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також вираховуючи, що неповнолітня дитина користується придбаним її матір'ю майном, іншого житла не має, то слід дотримуватись вимог передбачених ст..47 Конституції України, принципом 4 Декларації прав дитини, ст..ст.1, 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст.12, 81, 51, 49, 258-259, 265, 268, 354, 141 ЦПК України, Конституцією України, Декларації прав дитини, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.203, 215, 205, 202, 373, 349, 1301 Цк України, ст..118 ЗК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр», суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей та молоді Яготинської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей та молоді Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві про визнання незаконним рішення Яготинської міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування записів про державну реєстрацію, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом і договорів купівлі-продажу земельних ділянок, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 17 травня 2018 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.

13