Справа № 703/3379/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Литвин Г.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сміла в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_3 до ВАТ КБ «Надра» відділення №8 Черкаського регіонального управління, ПАТ КБ «Надра» філії ПАТ КБ «Надра», ВАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів,-

встановив:

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ВАТ КБ «Надра» відділення №8 Черкаського регіонального управління, ПАТ КБ «Надра» філії ПАТ КБ «Надра», ВАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ м. Сміла ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано кредитний договір №89п/08/2008-840 про надання/отримання у тимчасове користування кредитних коштів в розмірі 22882,50 доларів США, а також додаток №1 до даного кредитного договору з графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. Кредитні кошти ОСОБА_3 отримав в національній валюті в гривнях в розмірі 113625 гривень , але не від ВАТ КБ «Надра», а від філії ПАТ КБ «Надра» в м. Черкаси, про що свідчить заява про видачу готівки №769 від 20 березня 2008 року. Цільовим використанням кредитних коштів було придбання нерухомості на території України. 20 березня 2008 року в забезпечення зобовязань за кредитним договором було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 за визначеною вартістю 126706 гривень та укладено договір іпотеки №89п/08/2008-840/і. Однак, кредитором не було надано вищевказані договори та умови програми іпотечного кредитування «Житлові рішення» позичальнику для ознайомлення. Пунктом 3.3.1 кредитного договору було встановлено, що повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 82,91 долар США, починаючи з квітня 2008 року. Пунктом 3.2 вищевказаного договору було встановлено, що моментом надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника №3001 відкритому у відділенні №8 філії ВАТ КБ «Надра» ЧРУ. Однак, відповідно до постанови НБУ від 20 жовтня 2004 року №495 «Про затвердження інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» вищевказаного рахунку не існувало так само, як і не існує поточного рахунку №78948170, на який позивач повинен був сплачувати кредит. 11 грудня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була підписана додаткова угода №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року якою внесено зміни до такого, а саме, в частині збільшення щомісячного платежу в сумі 84,80 доларів США, починаючи з червня 2009 року та додаток №1 до договору у новій редакції. 29 вересня 2009 року між ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано додаткову угоду №2 якою внесено зміни до кредитного договору з деякими відмінностями, а саме, у п. 1.1.1 визначається транзитний рахунок №2001 з призначенням платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку №78948170, однак, даний рахунок відповідно до постанови НБУ від 20 жовтня 2004 року №495 «Про затвердження інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» банком не використовується таким чином, кредитор умисно в порушення вимог закону у графі «Призначення платежу» зазначив недійсні відомості про поповнення карткового рахунку. Крім того, 29 вересня 2009 року жодної видачі/отримання кредитних коштів не відбувалося, що не відповідає зазначеному у додатковій угоді №2 до кредитного договору від 20 березня 2008 року. Вказала також, що використання іноземної валюти у даних правовідносинах є неможливим, оскільки кошти надавалися для отримання фінансової послуги резидентові для придбання товару від резидента на території України. Зазначила, що про своє порушене право позивач дізнався лише 2 червня 2016 року з офіційної відповіді податкового органу де було вказано, що валютний рахунок в доларах на імя позивача ОСОБА_3 банком ніколи не відкривався та відповідно кредитні кошти в іноземній валюті в доларах США не зараховувалися і не видавалися ні в якості кредиту по спірному кредитному договору ні у будь-який інший спосіб. Вказала, що згідно чинного законодавства України обслуговування у банківських та інших фінансових установах без відкриття рахунків є не можливим. Позивач погашав кредит сплачуючи кошти в іноземній валюті через касу банку, однак отримати виписку з поточного валютного рахунку позичальника про рух коштів по рахунку фізичній особі позивачу не видається можливим, оскільки такого позивачу банком не відкривалося , а інформація банком не надається. Відсутність такого рахунку є основним доказом та підтвердженням не зарахування банком кредитних коштів, не здійснення списання коштів з такого рахунку та відсутність облікування банком коштів сплачених позивачем. Крім того, з листа НБУ наданого позивачу, вбачається, що в останнього грошові зобовязання перед банками в розмірі 495663 гривні 73 копійки відсутні, а тому звернулася до суду з позовом в якому просить визнати кредитний договір №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, договір іпотеки № 89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року, додаткову угоду №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року укладену 11 грудня 2008 року, додаткову угоду №2 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року укладену 29 вересня 2009 року, додаткову угоду №1 до договору іпотеки №89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року укладену 29 вересня 2009 року недійсними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що підставою для подання позовної заяви слугувала відповідь надана Національним банком на її запит в якій вказано, що у період з 20 березня 2008 року по 31 грудня 2014 року ВАТ КБ «Надра» мав лише безготівкові долари США,що прямо виключає надання кредиту позивачу. Вказала, що з 2008 по 2014 рік позивач вчасно сплачував кредит в іноземній валюті однак, куди були зараховані сплачені ним кошти, на який рахунок, в якій сумі та на які цілі встановити неможливо. Зазначила, що банком порушено цілий ряд норм чинного законодавства щодо укладеного кредитного договору, перерахування коштів на рахунок, якого взагалі не існує, укладення позивачем додаткових угод без відповідних на те підстав. Крім того, зауважила, що листом Національного банку України підтверджено те, що позивач будь-яких боргових зобовязань по кредитних договорах немає, а тому, просила визнати кредитний договір №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року, договір іпотеки № 89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року, додаткову угоду №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року укладену 11 грудня 2008 року, додаткову угоду №2 до кредитного договору №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року укладену 29 вересня 2009 року, додаткову угоду №1 до договору іпотеки №89п/08/2008-840і від 20 березня 2008 року укладену 29 вересня 2009 року недійсними.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю оскільки рішенням Смілянського міськрайонного суду від 31 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 11 січня 2016 року з позивача на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2008 року в розмірі 23192,69 доларів США. Дане рішення позивачем не оскаржувалося, відтак, факт отримання кредиту та невиконання умов кредитного договору доведено повністю.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи приходить до наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особо виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №89п/08/2008-840. Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав у тимчасове користування ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 22882,50 долари США в порядку і на умовах визначених цим договором за програмою «Житлові рішення» зі сплатою відсотків на залишок заборгованості по кредиту в розмірі 12,99 та з кінцевим терміном повернення 12 березня 2031 року.

Відповідно до п. 1.2 вищевказаного договору цільовим призначенням кредиту є купівля квартири АДРЕСА_2.

З метою забезпечення зобовязання, що витікає з кредитного договору 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особо виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №89п/08/2008-840/і квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом зарахування на поточний рахунок обраного тарифного пакету при наявності належним чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена у доларах США та еквівалентній у валюті України гривнях, або видача готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки сума у якій зазначена у доларах США та еквівалентній у валюті України гривнях.

Згідно п. 3.2 договору моментом надання кредиту є день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника №3001 відкритому у відділенні №8 філії ВАТ КБ «Надра» ЧРУ.

Відповідно до п. 3.3.1 кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 82,91 долар США починаючи з квітня 2008 року та яка відповідно до п. 3.3.2 договору вносяться позичальником на поточний рахунок №78948170.

20 березня 2008 року, тобто в день укладення кредитного договору, між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено додаток №1 до кредитного договору №89п/08/2008-840 з графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому.

11 грудня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору 89п/08/2008-840 відповідно до якої було змінено п. 3.3.1 кредитного договору в частині щомісячної оплати, а саме, повернення суми кредиту мало здійснюватися рівними платежами щомісяця в розмірі 84,80 доларів США.

До вказаної додаткової угоди №1 було укладено графік погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому відповідно до збільшення щомісячного платежу.

29 вересня 2009 року ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору 89п/08/2008-840 відповідно до якої позичальник повертає кредит та сплачує відсотки банку шляхом внесення мінімально необхідного платежу на поточний рахунок № 78948170 тарифного пакету шляхом внесення готівкою через касу банку на зазначений поточний рахунок або безготівковим перерахуванням через транзитний рахунок №2001 МФО 354916 призначення платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку №78948170, ОСОБА_3». Також в вищевказаній додатковій угоді зазначено, що моментом (днем) надання кредиту вважається день списання з позичкового рахунка №3001 позичальника коштів в сумі кредиту згідно даного договору.

До вказаної додаткової угоди №2 було укладено графік погашення кредиту.

29 вересня 2009 року між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до договору іпотеки було укладено додаткову угоду №1.

23 травня 2016 року представником позивача направлено до Державної фіскальної служби у Черкаській області запит №23-05/2016 у якому зазначалося про надання відомостей стосовно здійснення валютних операцій ВАТ КБ «Надра», відкриття валютних рахунків на імя ОСОБА_3

Листом ДПІ у м. Черкаси від 2 червня 2016 року на запит №23-05/2016 надана відповідь з якої вбачається, що інформація, зазначена у вищевказаному запиті ДПІ в м. Черкаси відсутня.

24 травня 2016 року представник позивача звернулася до Національного банку України з запитом №24-05-2016 в якому просила надати відомості стосовно реєстрації в НБУ Кредитного договору із зобовязаннями в іноземній валюті, здійснення ВАТ КБ «Надра» операцій з купівлі іноземної валюти у 2008 році в розмірі 22882,50 доларів США, подання у 2008 році ВАТ КБ «Надра» заявки для підтвердження угоди, суми, мети купівлі іноземної валюти для ОСОБА_3 та надання відомостей про наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором №89п/08/2008-840 від 20 березня 2008 року укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3

Як вбачається з листа Національного банку України від 24 червня 2016 року №20-0009/53224 станом на 7 червня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості ОСОБА_3 перед банками України. Крім того, в листі зазначено, що можливість надання банками кредитів в іноземній валюті у 2008 році була врегульована ст.ст. 47,49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275. Кредитні операції в іноземній валюті банки здійснювали у 2008 році на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення окремих операцій. У період з 20 березня 2008 року до 31 грудня 2014 року було зареєстровано інформацію щодо купівлі ВАТ КБ «Надра» безготівкового долара США за гривню. Крім того зазначено, що у період з 20 березня 2008 року до 31 грудня 2008 року ВАТ КБ «Надра» здійснював операції з купівлі безготівкового долара США за гривні з Національним банком України.

З листа Національного банку України від 21 квітня 2016 року від 20-0004/34874 вбачається, що балансові рахунки групи 292 «Транзитні рахунки за операціями з клієнтами банку», балансовий рахунок 3739 «Транзитний рахунок за іншими розрахунками» є внутрішньобанківськими рахунками, які призначені відповідно для обліку операцій, здійснених через банкомати та операцій з використанням платіжних карток. За іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку або рахунки клієнтів і не відкриваються банком на імя фізичної особи.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Цей договір відповідно до ст.1055 ЦК України укладається в письмовій формі. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.п. 1, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20 березня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику споживчий кредит, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, у рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що положення п. п. 22, 23 ст. ст. 1, 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2 , 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Разом з тим, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

За змістом частин п'ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті , частина третя статті 509 ЦК України ); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.6 ст.19, п.8 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), правочини, здійснені з використаннямн нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Водночас, положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах застосовуються до правочинів зі споживачами про надання споживчого кредиту, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до п.п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення обов'язковими для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись при укладенні договору.

В позовній заяві представник позивача зазначає, що позивача, під час укладення кредитного договору було введено в оману, а саме, банком в порушення вимог чинного законодавства, відкрито рахунок для погашення заборгованості, який таким не використовується, вказано недійсні відомості в графі «призначення платежу», крім того, використання іноземної валюти у вказаних кредитних правовідносинах між резидентами на території України недопускається, а сам позивач ніяких коштів не отримував, а тому кредитний договір та додаткові угоди до нього є такими, що порушують вимоги ЗУ «Про захист прав споживача», відтак, є недійсними.

Спростовуючи твердження представника позивача суд зазначає, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями, що не потребує індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно з п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тощо.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Такі висновки суду узгоджуються з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого, надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

На час укладання кредитного договору від 20 березня 2008 року, Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року).

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що посилання представника позивача як на одну з підстав визнання кредитного договору недійсним, а саме, надання такого в іноземній валюті є необгрунтованим та безпідставним.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами судочинства є, зокрема, свобода укладання договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватися від укладання договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

20 березня 2008 року сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. В подальшому сторонами були підписані додаткові угоди до вищевказаного кредитного договору. При підписанні спірного кредитного договору та додаткових угод сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно кредитного договору позивач, підписанням цього договору, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, повністю розуміє всі істотні умови цього договору, вважає їх справедливими щодо нього, розуміє свої права та обов'язки за кредитним договором та погоджується з ними, а тому посилання представника позивача на те, що позивач не був ознайомлений з кредитним договором спростовується матеріалами справи. Позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному його аркуші, що свідчить про ознайомлення з його умовами та усвідомленням повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому.

Уклавши кредитний договір позичальник погодився на обсяг інформації та на його умови, у зв'язку з чим визнання умов договору недійсними та внесення доповнень до нього в односторонньому порядку є безпідставними.

Крім того, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_3 знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень.

При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження представника позивача що відповідачем всупереч вимогам положень постанови НБУ від 20 жовтня 2004 року №495 «Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» не було перераховано на рахунок позивача кредитні кошти та про не існування рахунку, на який було перераховано кошти оскільки, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-1103цс16 08 червня 2016 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, щодо не отримання грошових коштів позивачем за додатковою угодою, суд вважає за необхідне зазначити, що фактична видача коштів була здійснена при укладанні кредитного договору у березні 2008 року.

Суд вважає, що додаткові угоди, укладені між ВАТ КБ «Надра» в особі виконуючого обовязки начальника відділення №8 філії ВАТ КБ «Надра» Черкаського РУ м. Сміла ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають однакову підставу виникнення, а тому регулюються одними і тими ж правовими відносинами, які виникли між сторонами. Суд не вбачає в даних додаткових угодах до кредитного договору нових зобовязань, які вказують на припинення існуючого зобовязання шляхом заміни на інше. Не є новацією внесення кількісних чи якісних змін та/або доповнень до зобовязання (зміна строків, збільшення розміру суми платежу за договором та інше).

Таким чином, при підписанні додаткових угод всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткових угод були дотримані, договори містять всі повні та достовірні відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства та порушення волевиявлення позивача.

Крім того, як вбачається з рішення Смілянського міськрайонного суду від 31 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 11 січня 2016 року, з позивача на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2008 року в розмірі 23192,69 доларів США. Дане рішення позивачем не оскаржувалося, відтак, факт отримання ним коштів та невиконання зобовязань по вказаному кредитному договору є доведеним.

Будь-яких доказів, на предмет визнання недійсним договору іпотеки позивачем та представником позивача не надано.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що кредитний договір, договір іпотеки та додаткові угоди до кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства, відтак підстав для визнання їх недійсними судом не встановлено.

Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 203, 215, 217, 525, 526, 627, 638 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 11, 12, 76, 81, 89, 141, 263-265, 273 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, ЗУ «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, ЗУ «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року, Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», -

вирішив:

У позові ОСОБА_3 до ВАТ КБ «Надра» відділення №8 Черкаського регіонального управління, ПАТ КБ «Надра» філії ПАТ КБ «Надра», ВАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2018 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_3, житель ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ВАТ КБ «Надра» відділення №8 Черкаського регіонального управління, вул. Леніна, 45 м. Сміла Черкаська область.

Відповідач: ПАТ КБ «Надра» філії ПАТ КБ «Надра», вул. Героїв Сталінграду, 39 м. Черкаси.

Відповідач: ВАТ КБ «Надра», вул. Артема, 15 м. Київ.

Головуючий О.П.Опалинська