Номер провадження: 22-ц/785/2024/18
Номер справи місцевого суду: 1519/2-1657/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 (ОСОБА_3 правонаступник ОСОБА_2)

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4, правонаступник ОСОБА_5

представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат ОСОБА_6

представник Малиновської районної адміністрації - Мойсейченко Інна Вікторівна

третя особа - Одеська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованої споруди, за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування загальною земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку; за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про зобов'язання особи знести самовільно збудовані споруди (суддя Буран О.М.)

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованої споруди, посилаючись на те, що вона на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 05 листопада 1993 року є власником 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2, ОСОБА_8 є власниками іншої 1/2 частини вказаного будинку.

У липні 2007 року відповідачі на земельній ділянці, що знаходиться в загальному користуванні, самовільно розпочали будівництво одноповерхового капітального будинку, комори, паркану і внаслідок будівництва у її частині будинку стало темно, споруди закривають природне освітлення, затіняють світло для насаджень.

ОСОБА_4 просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом знесення самовільної одноповерхової капітальної споруди, житлового будинку, комори, паркану.

У грудні 2007 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про зобов'язання особи знести самовільно збудовані споруди, у якому зазначала, що ОСОБА_3 виконує будівельні роботи з будівництва об'єкта без оформлення проектної документації і просила зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_2 знести самочинно збудовані споруди.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом, у якому зазначали, що на час звернення сторін до суду співвласниками будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 як власник 1/2 частини, ОСОБА_3 - 1/6 частини, ОСОБА_2 - 1/4 частини, ОСОБА_9 - 1/12 частини. Будинок за вказаною адресою розташовано на земельній ділянці площею 521 кв. м. Вздовж земельної ділянки приблизно з 1970 року розташований паркан, який фактично поділив земельну ділянку між співвласниками. У 2005 році родина ОСОБА_4 змістила існуючий паркан на частину земельної ділянки ОСОБА_2 на 35-40 см вздовж всієї довжини земельної ділянки.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками вказаного домоволодіння з урахуванням порядку користування, який склався впродовж 1975-1980 років.

Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, до участі у справі залучена правонаступник ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 - померла ОСОБА_3, до участі у справі залучений правонаступник ОСОБА_2

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2011 року позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та позов ОСОБА_4 задоволено частково. Знесено самочинно збудовані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прибудову, визначену у технічній документації під літ. «А-4», житлову споруду визначену під літ. «Е», сарай літ. «Ж» та паркан № № «2-5» по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені іншої частини позову Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду змінити, задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, у задоволені позову ОСОБА_4 та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають матеріалам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові ОСОБА_2 скасовано, позов задоволено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 521 кв. м по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_5 з частиною - 1/2 та ОСОБА_2 з частиною - 1/2. Виділено у користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 278 кв. м, у тому числі з залишками 17 кв. м за рахунок площі вулиці, що відображена у додатку № 2 висновку експертизи від 23 грудня 2013 року № 10258. Виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 260 кв. м, що відображена в додатку № 3 висновку експертизи від 23 грудня 2013 року № 10258. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2011 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2015 року.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року, касаційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2015 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування загальною земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку скасоване, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення набуло чинності.

В порядку п. 8 ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу ХIII Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

В судове засідання, яке було призначено на 14 листопада 2018 року, представник Одеської міської ради не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 202 т. 2)

Також в судове засідання не з`явився ОСОБА_2, та його представник ОСОБА_10

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_10 (ОСОБА_10) представляла інтереси ОСОБА_2 в апеляційному суді Одеської області на підставі ордеру, доказів про припинення представництва інтересів, матеріали справи не містять (а.с. 302-303 т. 1, а.с. 12 т. 2).

ОСОБА_10 була сповіщена належним чином (а.с. 205 т. 2)

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що у грудні 2017 року справа після її перегляду Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування загальною земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку скасоване, та в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судові засідання жодного разу ОСОБА_2 не з'явився, судові повістки, які направлялись на адресу ОСОБА_2 були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про недобросовісність дій, які направленні на затягування розгляду справи та зловживання процесуальними правами (а.с. 153, 172, 175, 197, 199 т. 2).

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2, який будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції через свого представника не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування загальною земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що справа була розглянута без залучення співвласника 1/12 частин житлового будинку ОСОБА_9

Проте з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується не в повній мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що власником ? частки домоволодіння з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 05 листопада 1993 року була ОСОБА_4(а.с.6 т.1).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6 Т.2).

Після її смерті ОСОБА_4 - до участі у справі залучена правонаступник ОСОБА_5 (а.с 4-8, 28 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 14, 33 т. 2).

На підставі правовстановлюючих документів, які були видані нотаріусами, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2012 року, яке набрало чинності, відповідач ОСОБА_2 є єдиним власником 1/2 частки домоволодіння з господарськими спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 8-9, 175, 176, 177, 337 т.1)

Сторони по справі не спростовують, що кожний з співвласників має право на ? частку в домоволодінні АДРЕСА_1.

Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою попередньому землекористувачу на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради № 757 від 25 червня 1957 року «Про відвід земельної ділянки» виділено для індивідуального будівництва земельну ділянку площею 520 кв. м (а. с. 354-358 т. 1).

Згідно з пунктами 6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 4 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх».

Враховуючи зміст наведеної норми, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 є документом, що підтверджує правомірність користування земельною ділянкою за вказаною адресою площею 520 кв.м співвласниками будинку, розташованого на ній.

За змістом ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Тобто, у кожної особи, яка має частку у спільній власності на будинок, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку по АДРЕСА_1 у рівних частках, відповідно у рівних частках у них виникло право на користування земельною ділянкою під будинком площею 520 кв. м (по 260 кв. м кожному співвласнику будинку).

Згідно висновку експертизи № 10258 від 23 грудня 2013 року встановлено, що у відповідності з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1 від 13 вересня 2007 року встановлено, що земельна ділянка площею 521 кв.м розділена між фізичними особами ОСОБА_5, ОСОБА_2, у користуванні ОСОБА_4 з долею ? частина знаходиться земельна ділянка площею 278 кв.м., у тому числі залишки 17 кв. м. за рахунок вулиці. У фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 260 кв.м. (а.с. 384-389 т.1).

За змістом ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст зокрема належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право користування земельною ділянкою посвідчується державним актом чи договором оренди.

За положеннями ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів, приходить до висновку, про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, зробив висновок про те, що не був залучений один із співвласників 1/12 частини будинку ОСОБА_12, однак суд першої інстанції не звернув увагу, на ту обставину, що відповідно до первинних матеріалів була виділена земельна ділянка площею 520 кв.м., яка зазначена у документах сторін, а саме у свідоцтві про право власності, яке видане ОСОБА_4 (а.с. 6 т. 1), а також у свідоцтвах про право власності, яке видане ОСОБА_2 (а.с. 27, 28 т. 1), в інших документах земельна ділянка вже має площу 521 кв.м. (а.с. 30, 33, 179 т. 1), відповідно до експертного дослідження площа земельної ділянки встановлена у розмірі 538 кв.м., що більш ніж було виділено у користування.

Зокрема, суд не врахував, що згідно з наведеними вище нормами ЗК України землекористувач має право на усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування тією земельною ділянкою, яка йому належить або якою він користується згідно із законом, а не чужою земельною ділянкою.

Крім того, під час розгляду справи, суд першої інстанції не залучив до участі у справі Одеську міську раду, яка є власником наданої у постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Законодавець, виключивши можливість апеляційного суду скасувати у такому випадку рішення суду з направленням справи на новий розгляд, не змінив положення ст. 367 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. І не наділив апеляційний суд правом скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі, вирішити спір як суд першої інстанції.

Справа колегією суддів розглянута відповідно в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

За таких підстав, колегія суддів, дійшла до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову у задоволенні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновськогорайонного суду м. Одеси від 09 серпня 2011 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 листопада 2018 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець