Справа № 369/7526/17 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1278/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 22.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Вячеславовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 Вячеславовича до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_5 Вячеслав Костянтинович, ОСОБА_6 Вячеславівна, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 Вячеславовича, треті особи - ОСОБА_2 Вячеслав Костянтинович, ОСОБА_6 Вячеславівна, про зобовязання усунути перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належним позивачу майном шляхом їх виселення з квартири, що знаходиться за адресою Київська область Києво-Святошинський район м. Боярка, вул. 40 років Жовтня (Соборності), 53-А, кв. 58; зобовязати ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_2 Вячеславовичу користуватися його квартирою за вищезазначеною адресою шляхом вселення до цієї квартири осіб, крім випадків, встановлених законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 вересня 2012 року ОСОБА_2 є співвласником квартири № 58, яка розташована по вул. 40 років Жовтня, 53-А, у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Позивачу належить на праві спільної часткової власності ј частина вказаної квартири. Співвласниками квартири, крім ОСОБА_2, також є його батько ОСОБА_2 Вячеслав Костянтинович, мати ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_6. Кожному з них належить по ј частині квартири. У червні 2014 року мати позивача ОСОБА_5 без відома та дозволу інших співвласників вселила в квартиру сестру ОСОБА_3 з її чоловіком ОСОБА_4. Поважаючи свою матір, позивач змирився з присутністю у його квартирі вище вказаних осіб. Вказані особи ведуть аморальний спосіб життя, часто сваряться з іншими людьми, застосовують нецензурну лайку, не поважають інтересів інших співвласників квартири та будинку, поводять себе агресивно. ОСОБА_3 стосовно позивача було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ст. 125 КК України, слідчі дії по якому на даний момент проводяться Києво-Святошинським ВП НП України в Київській області Проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі створює позивачу незручності, тому він вважав, що вони повинні виселитися з квартири. Проте мати позивача заперечує проти виселення, а самі вони не бажають виселятися з квартири.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила зобовязати ОСОБА_2 Вячеславовича усунути перешкод ОСОБА_5 у користуванні квартирою № 58, що знаходиться за адресою вул. 40 років Жовтня, буд. 53-А, м. Боярка, Києво-Святошинський район, Київська область.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 Вячеславович, ОСОБА_2 Вячеслав Костянтинович та ОСОБА_6 Вячеславівна є співвласниками квартири № 58 що знаходиться за адресою: вул. 40 років Жовтня, буд. 53-А, м. Боярка, Києво-Святошинський Київська області. Однак, фактично за даною адресою проживає лише ОСОБА_2 Вячеславович, який своїми діями постійно створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, співвласниками якої вони. Так, ОСОБА_2 постійно закриває вхідні двері із середини, що не дає ОСОБА_5 можливості відкрити двері ключем та потрапити до квартири, ігнорує та не відповідає на дзвінки у вхідні двері, забороняє запрошувати до квартири будь-кого. ОСОБА_2 провокує конфліктні ситуації, у нічну пору доби умисно порушує сон, його поведінка є досить агресивною. Усі комунальні послуги сплачує ОСОБА_5. ОСОБА_2 Вячеславович свідомо та навмисно створює у квартирі атмосферу страху, він не працює та цілодобово знаходиться вдома. Своїми діями ОСОБА_2 Вячеславович порушує право ОСОБА_5 на вільне користування приватною власністю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 Вячеславовича та у зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 Вячеславович просить частково скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та задовольнити його позов, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що факт проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 всупереч його волі як співвласника є порушенням права вільно, на власний розсуд використовувати належне йому майно. Позивач не надавав свою згоду на вселення вказаних осіб у квартиру та вони не є членами ані його сімї, ані сімї його матері. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають житлових прав на квартиру, у якій проживають. Факт тимчасового проживання у помешканні не легалізує факт незаконного вселення до нього. Мати позивача ОСОБА_5 повинна була отримати попередню згоду на вселення вказаних осіб у квартиру.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 30 березня 2018 року учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. У позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_2 чітко зазначає, що з поваги до своєї матері він не заперечував проти проживання відповідачів в їх спільній квартирі. ОСОБА_5 також має право на власний розсуд користуватися своєю часткою у квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що вона не здійснює жодних посягань на право приватної власності позивача та такі посягання не доведені жодними доказами у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що з 17 жовтня 2014 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщені особи, а фактичною адресою їхнього проживання є вищезазначена квартира. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце її проживання. ОСОБА_4 був вимушений покинути місце свого проживання у м. Луганськ у звязку з проведенням антитерористичної операції. Відповідач також перебуває на диспансерному обліку. ОСОБА_7 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» чітко передбачають, що відповідачі мають право тимчасово проживати у квартирі і не потребують згоди на це всіх співвласників.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 серпня 2012 року, виданого органом приватизації Боярської міської ради, квартира № 58 за адресою м. Боярка, вул. 40 років Жовтня, буд. 53-А, Києво-Святошинський район Київська область належить на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_5 Вячеславу Костянтиновичу, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Вячеславівні, ОСОБА_2 Вячеславовичу (а.с.9).

Згідно довідки обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Зоряний-Боярка» від 24 березня 2017 року ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 зареєстровані в зазначеній квартирі з 22 січня 1991 року (а.с.80).

У вказаній квартирі проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Згідно листа Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської РДА Київської області № 2938 від 03 листопада 2017 року гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, як внутрішньо переміщені особи. Фактична адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. з 17 жовтня 2014 року (а.с.69).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились до квартири з письмового дозволу одного із співвласників, а саме ОСОБА_5 та відповідного усного дозволу співвласника ОСОБА_2, про що зазначено ним у позовній заяві і їх проживання в дані квартирі не суперечить нормам ЖК та ЦК України.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них на праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири № АДРЕСА_1 та йому належить ј її частина. Іншими співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_2 Вячеслав Костянтинович, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Вячеславівна та кожному з них також належить по ј частині квартири. У 2014 році з дозволу матері позивача ОСОБА_5 у вказану квартиру вселилися відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Однак, ОСОБА_2, як співвласник квартири, не надавав дозволу на їх вселення.

Отже, проживання вказаних осіб у квартирі, співвласником якої є ОСОБА_2, порушує право останнього на вільне володіння та користування належною йому часткою у квартирі.

Заперечуючи проти позову у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує на те, що у позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_2 чітко зазначає, що з поваги до своєї матері він не заперечував проти проживання відповідачів в їх спільній квартирі. Відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. ОСОБА_5 також має право на власний розсуд користуватися своєю часткою у квартирі.

Однак, відсутність заперечення з боку співвласника квартири на проживання в ній сторонніх осіб не вважається згодою на таке проживання. Сам по собі факт звернення до суду з даним позовом вже свідчить про відсутність згоди ОСОБА_2 Вячеславовича на проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Крім того, у позовній заяві та апеляційній скарзі позивач вказував на те, що він змирився з проживанням у квартирі відповідачів, а не вказував на те, що надавав свою згоду на це чи не заперечував проти такого проживання.

Посилання ОСОБА_5 на пункт 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12 квітня 1985 року не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 не є наймачем квартири, а разом з ОСОБА_2 Вячеславовичем являються її співвласниками, а тому право спільної часткової власності здійснюється ними за їх згодою.

ОСОБА_5 не позбавлена права користуватися своєю часткою у квартирі, однак, право спільної часткової власності повинно здійснюватися нею за згодою інших співвласників.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Отже, для визначення кола осіб, хто є членами сімї вирішальне значення мають факт спільного проживання та ведення спільного господарства й наявність взаємних прав та обовязків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сімї ОСОБА_5, спільним побутом вони не повязані, спільне господарство не ведуть, взаємні права та обовязки у них відсутні, а, отже, відсутні будь-які правові підстави для проживання відповідачів у квартирі, співвласником якої є позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що вона не здійснює жодних посягань на право приватної власності позивача та такі посягання не доведені жодними доказами у справі. Однак, ОСОБА_3 проживає у квартирі без жодних правових підстав, позивач, як співвласник квартири, заперечує проти такого проживання, а тому такі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що він та ОСОБА_3 перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщені особи, а фактичною адресою їхнього проживання є вищезазначена квартира. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце її проживання. ОСОБА_4 був вимушений покинути місце свого проживання у м. Луганськ у звязку з проведенням антитерористичної операції. Відповідач також перебуває на диспансерному обліку. ОСОБА_7 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» чітко передбачають, що відповідачі можуть право тимчасово проживати у квартирі і не потребують згоди на це всіх співвласників.

Однак, зазначення у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи квартири, з якої позивач просить виселити відповідачів, як фактичної адреси проживання останніх не є підставою для їх проживання у цій квартирі. Події у м. Луганськ, у звязку з якими відповідачі повязують свій переїзд до м. Боярка, не створюють для позивача обовязку надати дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для проживання у належній йому частині квартири, а для відповідачів не виникає право на зайняття квартири.

ОСОБА_4 також зазначає, що норми ОСОБА_7 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» чітко передбачають, право відповідачів тимчасово проживати у квартирі і згода на це всіх співвласників не потрібна. Однак, вказаний Закон не містить зазначених відповідачем положень і не передбачає втручання внутрішньо переміщених осіб у здійснення права власності інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права з прийняттям постанови про задоволення первісного позову в цій частині.

У позовній заяві ОСОБА_2 також просить зобовязати ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_2 Вячеславовичу користуватися його квартирою за вищезазначеною адресою шляхом вселення до цієї квартири осіб, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, на момент звернення до суду з позовом повинно мати місце порушення прав чи інтересів особи.

Вимога ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_5 не перешкоджати йому користуватися квартирою за вищезазначеною адресою шляхом вселення до цієї квартири осіб фактично заявлена з метою майбутнього недопущення порушень прав позивача з боку ОСОБА_5.

ОСОБА_5 у силу вимог закону зобовязана не чинити перешкоди ОСОБА_2 Вячеславовичу у здійсненні ним права власності, а відтак чинне законодавство не передбачає можливості судового захисту від можливих майбутніх порушень.

Зав таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що підстав до задоволення позову в цій частині немає.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір на загальну суму 3 200 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2, сплачений ним судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню на його користь з відповідачів у розмірі 533 грн. 33 коп. з кожного.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядалося.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Вячеславовича задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 Вячеславовича скасувати та прийняти в цій частині постанову.

Позов ОСОБА_2 Вячеславовича до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_5 Вячеслав Костянтинович, ОСОБА_6 Вячеславівна, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та вселення задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною в 1/4 частині ОСОБА_2 Вячеславовичу квартирою за адресою: Київська область Києво-Святошинський район м. Боярка, вул. 40 років Жовтня (Соборності), 53-А, кв.58. шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 з зазначеної квартири.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 Вячеславовича відмовити.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2 (Соборності), 53-А, кв.58 у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2 (Соборності), 53-А, кв.58 у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_5, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2 (Соборності), 53-А, кв.58 у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_2 Вячеславовича, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2 (Соборності), 53-А, кв.58 у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, судовий збір у розмірі 533 (пятсот тридцять три) гривні, 33 копійки з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 травня 2018 року.

Головуючий: Фінагеєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_9