Справа № 206/4252/18
Провадження № 2/206/1240/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_3, яка також є законним представником відповідачів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, -

ОСОБА_8 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

З урахуванням уточнених позовних вимог представник позивача зазначив таке. Позивач є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового й медичного обслуговування. Відповідно до установчих документів, майно позивача є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та закріплюється за ним на правах оперативного управління, шляхом володіння та користування майном. В свою чергу, відповідач, є особою, якій 06.10.1992 Дніпропетровським обласним відділом соціального забезпечення було видано путівку для зарахування її на повне державне утримання позивача, як доньки ОСОБА_9 (помер у 2016 році) та ОСОБА_10, які проживають (вав) в пансіонаті ще з 1980-х років та знаходились (диться) на повному державному забезпеченні як інваліди І та ІІ групи. Місце проживання відповідача зареєстровано за її фактичним місцем проживання. Фактично ОСОБА_3 проживала в пансіонаті з народження. В той же час 27.04.2008 відповідач досягла повноліття, що є підставою для відрахування відповідача з будинку інтернату. Відповідач була повідомлена позивачем, що вона знята з повного державного забезпечення, також відповідачу було запропоновано добровільно вирішити питання щодо свого виселення та зняття її з реєстрації за місцем проживання. У 2008 році відповідач виїхала з пансіонату, періодично відвідуючи свою матір, однак з реєстрації за місцем проживання не знялась. У 2017 році під час одного з приїзду до матері, відповідач приїхала зі своїми 4-ма неповнолітніми дітьми і по даний час, на думку представника позивача, незаконно, без будь-яких правових підстав, порушуючи статут закладу, перебуває у пансіонаті, займаючи двомісну кімнату на третьому поверсі, блоку «Б». На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, представник позивача просив усунути перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення ОСОБА_3, її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1та зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 50-55).

У письмових поясненнях представником позивача було зазначено, що керівництво КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» ДОР було змінено. Як стало відомо новому керівництву, попередній керівник закладу, на підставі розпорядження № 52р від 23.03.1983 та на підставі письмової заяви працівника, надавав у пансіонаті кімнати розташовані на першому поверсі, блоку «Б», особам, які перебували у трудових відносинах із пансіонатом. В той же час, відповідно до зазначеного розпорядження Дніпропетровському будинку-інтернату для престарілих та інвалідів (попередник позивача) було дозволено проведення тимчасової реєстрації та виділено для тимчасового проживання 20 кімнат на першому поверсі, блоку «Б», що в подальшому стало підставою для реєстрації місця проживання таких осіб у пансіонаті. Нове керівництво заборонило надавати вищевказані кімнати, та наразі постало питання щодо перевірки наявності законних підстав для надання кімнат у майбутньому. В той же час, представник позивача зазначив, що вказані кімнати не набули статусу гуртожитку, вони є частиною пансіонату. Також, представником позивача наголошено, що відповідачі не є ані громадянами похилого віку, ані ветеранами війни та праці чи інвалідами, не мають також путівки департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації для направлення на проживання, отже у відповідачів відсутні законні підстави для проживання у пансіонаті, навіть враховуючи практику ЄСПЛ (згідно якої триваючі звязки з конкретним місцем проживання є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належній такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції), оскільки відповідачі вселились у пансіонат у 2017 році та проживають там трохи більше року (а.с. 94-99).

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що їй більше не має де жити разом із дітьми. Додатково пояснила, що вона працевлаштована у пансіонаті, окрім неї у пансіонаті проживають, також, інші працівники закладу.

Представник Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви, мотивуючи тим, що дітям не має де жити, при цьому відповідач працевлаштована у КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» ДОР, тобто позивача. В кімнаті пансіонату у дітей є всі необхідні речі.

Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

31.07.2018 до суду надійшла дана позовна заява.

06.08.2018 позовну заяву було залишено без руху, як таку, що не відповідала вимогам передбаченим у ст. 175 ЦПК України.

06.09.2018 на адресу суду надійшла заява про зміну підстав позову.

10.09.2018 провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання, залучено Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в якості третьої особи.

07.11.2018 у судовому засіданні з метою представництва інтересів держави та малолітніх відповідачів судом було повідомлено керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області про наявність даної цивільної справи та здійснено його виклик. Однак, у жодне призначене судове засідання уповноважений представник прокуратури не зявився, не надав жодних пояснень стосовно предмету позову.

16.11.2018 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення від представника позивача.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення представника позивача відповідача та представника третьої особи, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

12.12.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

06.10.1992 Дніпропетровським обласним відділом соціального забезпечення за № 686 на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто відповідача, було виписано путівку у Дніпропетровський будинок інтернат, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гаванська, 15. В путівці наявна інформація про батьків відповідача матір: ОСОБА_10 та батька: ОСОБА_9, які на підставі наказу № 197 з 07.10.1992 були прийняті на повне забезпечення (а.с. 9).

Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 48).

Таким чином, судом встановлено, що з 1992 року відповідач проживала в пансіонаті до повнолітня, а також була зареєстрована за адресою місця проживання, що не заперечувалось сторонами.

23.05.2008 назву Дніпропетровський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів було змінено на «Комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради» (за текстом - КЗ «ДГП»ДОР), відповідно до витягу з рішення Дніпропетровської обласної ради № 402-15/У (а.с. 42).

Згідно із статутом КЗ «ДГП»ДОР, затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради № 106-6/VІІ від 28.10.2016 (у новій редакції), КЗ «ДГП»ДОР є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового й медичного обслуговування.

Відповідно до п. п. 3.1., 3.4. статуту заклад є юридичною особою. У своїй діяльності керується чинним законодавством України, статутом, рішенням Органу управління майном, розпорядженнями голови обласної ради, внутрішніми документами закладу.

Згідно п. п. 4.1., 4.2., 4.5. статуту майно закладу становлять основні фонди та обігові кошти, а також цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі закладу. Майно закладу є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та закріплюється за ним на правах оперативного управління. Здійснюючи право оперативного управління, заклад володіє, користується зазначеним майном, вчиняючи щодо нього дії, які не суперечать чинному законодавству, статутові. Розпорядження закріпленим за закладом майном здійснюється з дозволу Органу управління майном у порядку, що встановлений чинним законодавством України. З дозволу Органу управління майном заклад має право здавати юридичним та фізичним особам у оренду майно в порядку, встановленому чинним законодавством України та Органом управління майном (а.с. 19-32).

Разом з тим, у відповідності до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.12.2010 будівлі та споруди КЗ «ДГП»ДОР за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гаванська, буд. 15 є комунальною власністю Територіальної громади сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, в особі Дніпропетровської обласної ради (а.с. 101).

У відповідності до п. 3.22 Положення про Дніпропетровський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, затвердженого наказом головного управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації № 87 від 10.05.2002, після досягнення 18-річного віку діти, які народились від батьків, мешканців будинку-інтернату, відраховуються з будинку-інтернату (а.с. 33-39).

Так, 27.05.2008 листом за № 2-31 Дніпропетровським будинком інтернатом для громадян похилого віку та інвалідів ОСОБА_3 було повідомлено, що з 28.05.2008, у звязку із досягненням повноліття, ОСОБА_3 знята з державного забезпечення. Поставлено питання щодо відчислення ОСОБА_3 з пансіонату (а.с. 10).

11.12.2018 листом за № 4-127 КЗ «ДГП»ДОР на адресу Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації просило розглянути питання щодо надання допомоги в виділенні кімнати в соціальному гуртожитку ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям з подальшим зняттям її з реєстрації за адресою пансіонату (а.с. 11-12).

04.12.2017 листом за № 1-270 КЗ «ДГП»ДОР на адресу Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі радиз метою забезпечення належного догляду за неповнолітніми дітьми ОСОБА_3, адміністрація геріатричного пансіонату просила розглянути питання щодо відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав, через неможливість забезпечити належний догляд своїм неповнолітнім дітям (а.с. 13).

04.07.2018 робочою групою, призначеної на підставі наказу Виконуючої обовязки директора Департаменту ОСОБА_11 без номеру та дати, для перевірки умов проживання та підстав перебування сімї ОСОБА_3 у КЗ «ДГП»ДОР, встановлено, що ОСОБА_3 та її діти перебувають у пансіонаті без законних підстав, умови проживання ОСОБА_3 незадовільні, умови проживання неповнолітніх дітей в пансіонаті може становити загрозу їх життю та здоровю. Останнє місце роботи ОСОБА_3 - КЗ «ДГП»ДОР. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради від 18.05.2018 № 147 ОСОБА_3 було відмовлено у постановці на квартирний облік, у звязку з реєстрацією та проживанням у КЗ «ДГП»ДОР та відсутністю реєстрації дітей (а.с. 56-60).

В той же час слід зазначити, що з 01.10.2018 адреса місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована у м. Перещепине, мікрорайон ОрільськийАДРЕСА_1, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 78-81).

Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради у відповідь на запит № 1-270 КЗ «ДГП»ДОР від 04.12.2017 повідомило, що правові підстави для відібрання у ОСОБА_3 її малолітніх дітей відсутні. Також повідомлено, що ОСОБА_3 проживає у пансіонаті на законних підстав, оскільки зареєстрована за адресою пансіонату. Окрім того, 11.12.2017 спеціалістом управління служби у справах дітей районної у місті Дніпрі ради та фахівцем центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді родину було відвідано за місцем мешкання та зясовано, що ОСОБА_3 з дітьми та бабусею дітей займають дві кімнати у пансіонаті. Житлово-побутові умови задовільні, у кожної дитини є окреме спальне місце, вдосталь одягу, взуття, іграшок, книжок. Для старшого хлопчика є місце для навчання. ОСОБА_12 навчається у 1 класі Навчально-виховного комплексу № 110, пропусків уроків без поважних причин не має. До школи дитину привозить мати або її родичі. До центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді районної у місті ради направлено листа щодо взяття сімї під соціальний супровід та надання матері всебічної допомоги (а.с. 14-15).

Також, судом встановлено, що у відповідності до Розпорядження Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 52р від 23.03.83 розглянувши клопотання Дніпропетровського будинку інтернату для пристарілих та інвалідів, а також міського професіонального технічного училища № 13, у звязку із гострим недостатністю обслуговуючого персоналу, спеціалістів та вкрай тяжким положенням в наданні житла співробітникам та молодим спеціалістам, було дозволено тимчасово прописку Дніпропетровського будинку інтернату для пристарілих та інвалідів виділивши для тимчасового проживання 20 кімнат під сімейний гуртожиток, на першому поверсі, блоку «Б» (а.с. 100).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Звертаючись до суду із позовом, представник позивача обґрунтовував свої вимоги посиланням на положення визначені у Статуті КЗ «ДГП»ДОР, зокрема, щодо оперативного управління майном закладу, а також на ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, які зокрема передбачають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод.

В той же час, відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, в тому числі заклади охорони здоров'я, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів.

В той же час, судом на підставі наданих представником позивача документів було встановлено, що будівлі та споруди КЗ «ДГП»ДОР за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гаванська, буд. 15 є комунальною власністю Територіальної громади сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, в особі Дніпропетровської обласної ради, таким чином, власником майна є територіальна громада, в той же час, позивач, відповідно до статуту здійснює оперативне управління (шляхом володіння та користування) майном КЗ «ДГП»ДОР.

Між тим слід зазначити, що жодного доказу закріплення за позивачем будівель та споруд за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гаванська, буд. 15 (баланс закладу, акт прийому-передачі, відповідні рішення територіальної громади, тощо) суду надано не було.

Таким чином, позивачем не було доведено обґрунтованості підстав посилання у позові на статут КЗ «ДГП»ДОР, а також на норми передбачені ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Тим більше, що ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тоді коли, в порядку оперативного управління, позивач не наділений правом розпорядження майном, однак, таку вимогу висуває у прохальній частині позову.

Також, суд не може погодитись із доводами представника позивача щодо безпідставного вселення та проживання відповідача разом із своїми дітьми у КЗ «ДГП» ДОР, оскільки такі доводи спростовуються тим, що відповідач зареєстрована за адресою КЗ «ДГП»ДОР, та знятою з вказаної адреси не значиться, а значить вселилась та проживає там на законних підставах.

Разом з тим, відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» діти мають право проживати разом з батьками або в сімї одного з них, а відтак проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 разом із нею не може вважатись безпідставним.

Окрім того, щодо вимоги позивача про усунення перешкод позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення ОСОБА_3, та її неповнолітніх дітей з місця проживання: за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 15 без надання іншого житлового приміщення та зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, через те, що ОСОБА_3 не є ані громадянкою похилого віку, ані ветераном війни та праці чи інвалідом, не має також путівки департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації для направлення на проживання, та досягла повноліття, що є підставою для відрахування з пансіонату, суд зазначає таке.

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обовязкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Принцип «пропорційності» (principle of proportionality), закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобовязання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).

Принцип «пропорційності» тісно повязаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невідємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Так, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом - статтею 310 ЦК України.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

В той же час, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, необхідно зазначити, що в судовому засіданні не встановлено, що ОСОБА_3 вселилась до спірної кімнати в пансіонаті з порушенням встановленого законом порядку.

Натомість, як вже зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_5, тривалий час користуються цим житлом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 проживаючи тривалий проміжок часу, та продовжуючи проживати у спірній кімнаті на сьогодні є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним їй в розумінні ст. 8 Конвенції.

Разом з тим, суд також виходить із того, що ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Отже, виселення малолітніх дітей ОСОБА_3 є очевидним порушенням забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що право користування відповідачем ОСОБА_3 вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей із вказаної кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі № 521/10070/14-ц), а також порушенням з боку держави на забезпечення інтересів дитини, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 310, 311 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження: 49127, м. Дніпро, вул. Гаванська, буд. 15, ідентифікаційний код юридичної особи 03562537) до ОСОБА_3 (місце проживання: 49127, м. Дніпро, вул. Гаванська, 15, паспорт серії АН 595109), яка також є законним представником відповідачів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: 49127, м. Дніпро, вул. Гаванська, 15), треті особи: Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 51), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місцезнаходження: вул. Старокозацька, 58, каб. 213) про виселення та зняття з реєстрації місця проживання відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21.12.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак