Справа № 595/117/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2018

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_4 аліментів на її утримання в сумі 5000 грн. щомісячно, з дня звернення до суду. В обґрунтуванні позову посилається на те, що 09 серпня 2005 року по 28 вересня 2015 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. На даний час вона не працює, з 2003 року є інвалідом ІІІ групи від загального захворювання, постійно лікується. Крім пенсії, інших джерел доходу немає. Значна кількість її коштів йде на лікування, а колишній чоловік матеріальної допомоги на утримання не надає, хоча відповідно до ст.ст.75,76,77 Сімейного кодексу України на нього покладено законом обов'язок по утриманню колишньої дружини у зв'язку з інвалідністю (непрацездатністю).

В ході розгляду справи, 28 лютого 2018 року, представник позивачки уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на утримання позивачки аліменти в сумі 6000 грн. щомісячно, починаючи із дня предявлення позову.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, що з 09 серпня 2005 року до 28 вересня 2015 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_4 На час перебування в шлюбі, згідно довідки МСЕК АВ № 0339080 від 19.11.2014 року, їй призначена III група інвалідності, терміном до 19.11.2017 року. На теперішній час вона не працює, є інвалідом III групи внаслідок загального захворювання і така інвалідність встановлена їй з 15.11.2017 року безтерміново. Також нещодавно вона виявила, що хворіє на Гепатит С, хвороба є хронічною, а лікування дороговартісним. Наявність захворювання підтверджується довідкою Тернопільського обласного центру крові від 07.10.2016 року та консультативним висновком Тернопільської міської комунальної лікарні від 09.02.2018 року. Для отримання якісного лікування та надання своєчасної медичної допомоги вона вимушена проживати в м.Тернополі, так як в Бучацькому районі відсутнє сучасне обладнання для ефективного, своєчасного виявлення та лікування хвороби. Через це орендує квартиру вартістю 1500 грн. та додатково оплачує комунальні платежі в сумі 500 грн. щомісячно.На одну пенсію по інвалідності вона не може забезпечити своє лікування та належні умови життя, оскільки її розмір становить 1452 грн., інших джерел доходів не має, тому її матеріальне становище є вкрай нужденним, вона потребує матеріальної допомоги. Відповідач протягом року після розірвання шлюбу фінансово допомагав їй, оплачуючи оренду квартири та комунальні послуги, але на протязі року перестав надавати допомогу. ОСОБА_4 є засновником та директоромТзОВ «Бокар агрохім» та ТзОВ «Бокар агоросервіс», матеріально забезпечений, тому має можливість та зобовязаний надавати їй матеріальну допомогу.

В судовому засіданні представник відповідача позов заперечила та пояснила, що позивачка з 2003 року являється інвалідом III групи загального захворювання, тобто непрацездатною. Із позивачкою відповідач перебував в шлюбі з 09 серпня 2005 року по 14 серпня 2015 року, тобто, інвалідність (непрацездатність) була встановлена позивачці ще задовго до їхнього одруження. Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 28 листопада 2018 року серії АВ №1058226, інвалідність III групи загального захворювання ОСОБА_1 було встановлено «довічно» 15 листопада 2017 року, тобто після спливу двох років після розірвання шлюбу. Крім того, як вбачається із вказаної довідки, група та причина інвалідності позивачки після припинення шлюбу у 2015 році не змінились. Будь-яких інших доказів того, що інвалідність була результатом протиправної поведінки відповідача щодо позивачки під час шлюбу не надано. Відтак, ОСОБА_1 не має права на утримання після розірвання шлюбу в розумінні вимог ч.2-3 ст.76 СКУ, оскільки таке право не виникло у неї за час шлюбу. Посилання позивачки на положення статті 75 СК вважає безпідставним, оскільки відповідач з позивачкою не перебувають у шлюбних відносинах. Крім цього, розмір пенсії позивачки, як інваліда III групи, становить 1452 грн., що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні вимог частини четвертої статті 75 СК України. 28.09.2017 року відповідач створив нову сімю. На даний час відповідач з дружиною проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, де винаймають квартиру, оскільки власного житла не мають. За оренду квартири, згідно договору найму (оренди) від 01 листопада 2017 року, відповідач щомісячно сплачує 3000 грн. та витрати на оплату комунальних послуг, які складають понад 1000 грн. На його утриманні перебуває непрацездатна дружина та новонароджена дитина. Також у відповідача є зобовязання за договором позики перед третіми особами. Зазначені обставини свідчать про неможливість надання відповідачем матеріальної допомоги позивачці.

Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 09 серпня 2005 року у Переволоцькій сільській раді Бучацького району та розірвано рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 вересня 2015 року.

Позивачка є інвалідом третьої групи внаслідок загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК серії АВ №897 від 15.11.2017 року, інвалідність встановлена довічно. Отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1452 грн., що стверджується довідкою Тернопільського обєднаного управління ПФУ Тернопільської області № 5651/02 від 22.12.2017 року.

Після розірвання шлюбу з позивачкою, відповідач ОСОБА_4 створив нову сімю, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія І-ИД №148372, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області 28 вересня 2017 року.

Згідно свідоцтва про народження у відповідача 19 березня 2018 року народився син ОСОБА_5.

Відповідач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, власного житла немає, орендує квартиру, працює директором ТзОВ «Бокар агрохім» та ТзОВ «Бокар агоросервіс».

Відповідно до довідок розмір заробітної плати, яку отримує відповідач, становить 8416 грн. в місяць, а після відрахування податків та зборів - 6775 грн.

Згідно договору оренди житла, відповідач щомісячно сплачує 3000 грн. за оренду житла, не включаючи комунальні послуги.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спірні правовідносини урегульовано положеннями ст.ст.75-76 СК України.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 4 ст.75 СК України передбачено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного ОСОБА_3 України, висловленої у рішенні від 13.04.2016 року в справі № 6-3066цс15, коли особа отримує пенсію по інвалідності, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Отже, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, що узгоджується з правовим висновком Верховного ОСОБА_3 України у справі №61111-цс/17 від 16 серпня 2017 року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, в розмірі 1373 гривні.

Судом встановлено, що на час звернення до суду, станом на 24 січня 2018 року, та на час розгляду справи судом, позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, як інвалід третьої групи, у розмірі 1452 грн. щомісячно, позивачка стала непрацездатною у 2003 році, тобто до шлюбу з відповідачем, позивачка за законом не вважається такою, що потребує матеріальної допомоги. В судовому засіданні позивачка не довела належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу.

Суд вважає, що право позивачки не порушене, оскільки відсутні обовязкові умови для призначення аліментів на утримання непрацездатної дружини в розумінні Сімейного кодексу України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,19,81,89,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.75,76 СК України, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: ОСОБА_6