1Справа № 335/6766/18 2/335/1897/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Крамаренко І.А., за участю секретаря Тимченко А.В., представника позивача Сорока М.С., представника відповідача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №SAMDN4630, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач не виконав умови договору належним чином, станом на 14 травня 2018 року у боржника виникла заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 45870,13 грн., що складається із: заборгованості за кредитом - 11575,89 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 34294,24 грн. При цьому, від цієї заборгованості віднімається сума, у розмірі 24646,77 грн., яка була стягнута рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2011, у зв'язку із чим, різниця по заборгованості складає 21223,36 грн.

Враховуючи наведене ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 21223,36 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді від 11.07.2018 відкрито провадження по вказаній справі, в порядку спрощеного позовного провадження.

09.08.2018 від представника відповідача, на адресу суду, надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

12.09.2018, 17.09.2018 від представника позивача, на адресу суду, надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої представник просить суд задовольнити позовні вимоги.

05.10.2018 від представника відповідача, на адресу суду, надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.10.2018, 02.11.2018 від представника позивача, на адресу суду, надійшли, письмові пояснення, відповідно до яких представник просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просив його задовольнити, на підставах зазначених у позові.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримав відзив на позовну заяву та просив відмовити у позові.

Заслухавши пояснення учасників справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з наступним.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що 16.06.2007 між позивачем ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № SAMDN4630 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, відповідно до умов якого позичальником отримано кредитні кошти від банку у розмірі 10 000 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно п.1 Договору, строк дії картки за договором було встановлено до червня 2008 року. Строк повернення коштів за кредитним лімітом відповідає строку дії картки.

30.06.2011 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було достроково стягнуто з позичальника суму боргу у розмірі 24 464,77 грн.

25.04.2012 позичальником ОСОБА_3 на виконання вищезазначеного рішення суду, з метою повного погашення заборгованості за кредитним договором було перераховано на депозитний рахунок виконавчої служби, якою було перераховано грошові кошти на рахунок банку, в розмірі 24 990,52 грн.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 повністю виконав зобов'язання за кредитним договором від 16.06.2007, шляхом виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Також встановлено, що незважаючи на виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, 09.06.2016 приватним нотаріусом Чернігівського МНО Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис №1887 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" суми заборгованості за кредитним договором №SAMDN4630 від 16.06.2007 в розмірі 33 484,63 грн., з урахуванням заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 575,89 грн.. заборгованості за відсотками у розмірі 21 908,74 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018 по справі №335/10369/17 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк", було визнано виконавчий напис таким що не підлягає виконанню, яке набрало законної сили 01.03.2018.

При цьому, судом було встановлено преюдиційний факт виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, а саме було зазначено: "строк повернення кредиту № SAMDN4630 від 16.06.2007 р. настав 30.06.2009. Також приватним нотаріусом не було взято до уваги факт повного погашення заборгованості за кредитним договором шляхом виконання рішення суду, що свідчить про відсутність боргу на момент вчинення виконавчого напису".

За приписами ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Отже, відповідачем ОСОБА_3, ще 25.04.2012 у повному обсязі погашено заборгованість за вказаним кредитним договором шляхом виконання рішення суду від 30.06.2011. Факт виконання зобов'язань за кредитним договором підтверджується також вищевказаним рішенням суду від 29.01.2018.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Таким чином, звернувшись до суду у 2011 року із першим позовом про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі, Позивач реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання відповідача.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

Вказаний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2018 по справі № 302/1035/15-ц (провадження № 61-10529св18).

Таким чином, доводи представника позивача, на які він посилається у позові є безпідставними, у зв'язку з чим вказаний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.

Суддя: І.А. Крамаренко