Єдиний унікальний номер 219/5821/18 Номер провадження 22-ц/804/461/18
Головуючий у 1-ій інстанції Медінцева Н.М. Єдиний унікальний номер 219/5821/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/461/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2018 року цивільну справу №219/5821/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (головуючий у 1 інстанції суддя Медінцева Н.М., повний текст рішення виготовлений 17 вересня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування якого зазначив, що 20 березня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються, в результаті чого станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у сумі 114 085 грн. 71 коп. Яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 4 897 грн. 62 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 98 968 грн. 01 коп.; заборгованості за пенею та комісією у сумі 4 311 грн. 24 коп.; штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 5 408 грн. 84 коп. (процентна складова). Просили стягнути на користь позивача вказану суму та розподілити судові витрати.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2018 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково. Стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 103 865 грн. 63 коп., що складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 897 грн. 62 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 98 968 грн. 01 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважає, що не можна вважати «Умови та Правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи банку», які розміщені на офіційному сайті позивача складовою частиною договору, та оскільки був порушений порядок укладення і підписання кредитного договору, передбачений діючим законодавством України, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості. Вказує, що позивачем в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку, що є істотним порушенням договору. Крім того, зазначає, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого строку позовної давності, проте судом не було враховано його заяву про його застосування.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 20 березня 2012 року укладено договір споживчого кредиту, якій оформлений у вигляді Заяви, яка разом з запропонованими позивачем умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами фактично є кредитним договором, що укладено у письмовій формі та підписано сторонами. Відповідно до цієї Заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми. На виконання умов кредитного договору позивачем ОСОБА_3 надано картку НОМЕР_1 строком дії по липень 2015 року включно.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

Згідно наданого розрахунку заборгованості за договором станом на 28 лютого 2018 року становить 114 085 грн. 71 коп., яка складається з заборгованість за кредитом у сумі 4897 грн. 62 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 98968 грн. 01коп., заборгованості за пенею та комісією - 4311 грн. 24 коп., а також штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 5408 грн. 84 коп. (процентна складова). На час розгляду справи сума заборгованості не погашена.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, вирішуючи питання в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитного договору, та позичальником порушуються зобов'язання за цим кредитним договором, та дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право вимагати стягнення з боржника заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини оскільки кредитний договір між сторонами не укладався, ним позичальником не підписувався, так як вони спростовуються матеріалами справи. З матеріалів справи убачається, що сторонами підписана анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яка укладена у письмовій формі, з якої убачається, що означена заява є договором про надання банківських послуг. Також ці обставини підтверджуються перерахуванням Банком грошових коштів на картковий рахунок позичальника, частковою оплатою відповідачем щомісячних платежів за кредитним договором (останній платіж 20.04.2014 року). Підписавши анкету-заяву, відповідач користувався кредитним лімітом, отже, погодився з основними умовами договору, у тому числі щодо строку та порядку повернення кредиту, розміру та порядку нарахування відсотків, пені та штрафу. Таким чином між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов'язання, та цей факт є доведеним.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Оскільки кредитний договір, якій оформлений у вигляді Заяви-анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, укладено у письмовій формі і підписано сторонами, то у відповідності з роз'ясненнями викладеними у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року зазначений правочин не є нікчемним.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, так як вона не стосується даних правовідносин, оскільки в цій справі висловлено позицію про зміну Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності, де положення ч. 1 ст. 259 ЦК України вимагає письмової згоди, а в даній справі - підписавши анкету - заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг позичальник ознайомився та погодився з тим, що основні умови укладеного договору визначені Умовами і правилами надання банківських послуг.

Проте вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає сплаті судом першої інстанції невірно було визначено суму заборгованості.

Стягуючі з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками суд першої інстанції не врахував, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У даному випадку з умов договору вбачається, що відповідачем отримано кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме по липень 2015 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.

Таким чином, сторони погодили дату погашення кредиту, встановивши її як 31.07.2015 року. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати процентів за кредитом, то після 31.07.2015 року позивач не мав права на їх нарахування. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

З наданого до суду розрахунку убачається, що сума заборгованості по відсоткам станом на 31.07.2015 року складає 7 267 грн. 64 коп. Решта суми відсотків нараховані після вказаної дати, а тому стягненню не підлягають.

Крім того, згідно наданого позивачем розрахунку убачається, що відсотки за кредитним договором нараховувались за період з 20.03.2012 року по 31.12.2012 року виходячи з процентної ставки 36% річних, у період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року виходячи з процентної ставки 30% річних, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року виходячи з процентної ставки 34,8% річних, та з 01.04.2015 року по 31.07.2015 року виходячи з процентної ставки 43,2% річних

З наданого позивачем розрахунку убачається, що за період з 01.09.2014 року по 31.07.2015 року нарахування відсотків здійснювалось відповідно до Тарифів, що діяли з 01.09.2014 року, щомісячна процентна ставка складала 2,9 відсотка у місяць, тобто 34,8 відсотка на рік (згідно розрахунку позивача та даних з офіційного веб-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Починаючі з 01.04.2015 року нарахування відсотків відповідачу здійснювалось відповідно до Тарифів, що діяли з 01.04.2015 року, щомісячна процентна ставка складала 3,6 відсотка у місяць, тобто 43,2 відсотка на рік (згідно розрахунку позивача та даних з офіційного веб-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Згідно з п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, установленого банком.

Відповідно до анкети-заяви, особа, яка її підписала, зобов'язана виконувати умови і правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Однак відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. (ч.3 ст. 1056-1)

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. (ч.4 ст. 1056-1)

З матеріалів справи убачається, що при укладенні договору сторонами узгоджена базова процентна ставка на місяць у розмірі 2,5 % на місяць, тобто 30 % на рік, що підтверджується підписаною сторонами Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна».

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення божника про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Звертаючись до суду з позовом щодо стягнення заборгованості та обґрунтовуючи свої вимоги щодо розміру відсотків позивач зазначав, що розміщення на сайті банківської установи відповідної інформації є належним повідомленням боржника відсоткової ставки. Проте це ні є належним повідомленням боржника про збільшення відсоткової ставки у розумінні ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем на час дії відсоткових ставок 34,80% та 43,20% погашення заборгованості не здійснювалося.

Проте при задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками суд першої інстанції не дав належну оцінку тому факту та не врахував положення наведених правових норм.

З матеріалів справи убачається, що сторонами обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 30% річних на залишок заборгованості.

Тобто, виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 30% річних та кількості днів за період з 01 вересня 2014 року (дати першого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 31.07.2015 року (сплив строку кредитування), яка складає 334 день, заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 1763 грн. 96 грн. з наступного розрахунку: 4660 грн. 72 коп. поточна заборгованість за кредитом) х 30% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 344 день = 337 грн. 88 коп.; 236 грн. 90 коп.(прострочена заборгованість за кредитом) х 30% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 334 день = 65 грн. 93 коп.; 337 грн. 88 коп. + 65 грн. 93 коп. = 403 грн. 81 коп., та разом із заборгованістю за процентами станом на 01 вересня 2014 року (накопичувальним підсумком) у сумі 1360 грн. 15 коп. стягненню підлягає 1763 грн. 96 грн. (1360 грн. 15 коп. + 403 грн. 81 коп.).

Водночас при розгляді справи судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи з того, що позивач звернувся до суду в межах встановленого строку позовної давності, так як кінцевий термін повернення заборгованості зазначений у кредитному договорі до 31.01.2015 року.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі наступних підстав.

Згідно із ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова процентна ставка в місяць становить 3%, з 01.01.2013 року - 2.5%. Обов'язковий щомісячний платіж становить 7% від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості). Таким чином, договором між сторонами встановлений обов'язок повернення грошових коштів та процентів періодичними щомісячними платежами які складаються з тіла кредиту та відсотків.

За таких умов, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Сама така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, та у правовій позиції Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-2520цс15

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору повернення кредиту здійснюється щомісячними платежами. З матеріалів справи убачається, що останній платіж в погашення боргу відповідачем було внесено 03 квітня 2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, та саме з цього часу у позивача виникло право вимагати повернення грошових коштів як за основним зобов'язанням так і за відсотками.

Щодо наявних автоматичних списань грошових коштів з рахунку відповідача, які вбачаються з розрахунку заборгованості (останній 07.05.2015 року), то вони не можуть слугувати підставою переривання перебігу позовної давності. Так, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі 6-2891цс16 від 08.11.2017 р., не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

З вимогою про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся лише у червні 2018 року, тобто поза межами трирічного строку давності. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте вирішуючи справу по суті суд першої інстанції не дав належну оцінку тому факту та не врахував положення наведених правових норм.

Оскільки відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності та позивач не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив, то апеляційний суд з урахуванням вимог ст. ст. 257, 526 ЦК України вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та процентам за користування кредитом з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та процентів.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір, сплачений при зверненні до суду апеляційної інстанції у розмірі 2643 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 2643 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: В.В. Папоян

Г.В. Новікова

О.В. Халаджи