Справа № 683/249/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

адвоката ОСОБА_2;

відповідачки ОСОБА_3 та її представника

адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів цивільну справу №683/249/18, 2/683/442/2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 53602 грн. 79 коп. боргу за договором позики.

В обґрунтування заявленого позову вказує, що 27 лютого 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачці грошову позику в розмірі 32000 грн., що станом на момент позики було еквівалентно 1500 доларам США, які остання зобов»язалась повернути 01 серпня 2016 року. Позика надавалась ОСОБА_3 для особистих потреб й на її підтвердження відповідачка 27 лютого 2016 року власноручно написала розписку. У зазначений строк ОСОБА_3 гроші не повернула й у добровільному порядку повертати не збирається, а тому просить стягнути з неї на свою користь основну суму боргу в розмірі 32000 грн.

Крім того, на підставі ст.625 ЦК України просить також стягнути з відповідачки за прострочення виконання зобов»язання 3% річних за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року в сумі 1441 грн., а також інфляційні втрати за цей же період в сумі 6982 грн. 17 коп., а також на підставі ч.1 ст.549 ЦК України - пеню за несвоєчасне повернення боргу, яку нарахувала за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року в сумі 13179 грн. 62 коп.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечила та пояснила, що ніяких коштів в ОСОБА_1 не позичала. Вказала, що на протязі кількох років неофіційно працювала у неї продавцем в магазині «Вероніка» в м. Старокостянтинів. Разом з нею в магазині на підставі трудового договору працювала ОСОБА_5 Наприкінці лютого 2016 року під час ревізії було виявлено нестачу грошових коштів й ОСОБА_1, застосовуючи психологічний тиск заставила її написати боргову розписку, розділивши між нею та ОСОБА_5 суму нестачі.

Представник відповідачки ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що між сторонами виникли відносини не з договору позики, а з трудових відносин й розписка від 27 лютого 2018 року не є борговою, а стосується нестачі у магазині.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 27 лютого 2016 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 32000 грн., які остання зобов»язалась повернути позивачці до 01 серпня 2016 року.

До обумовленого строку відповідачка не виконала цього обов»язку.

Зазначені обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_3 від 27 лютого 2016 року, оригінал якої зберігався у позивачки та наданий нею у судове засідання.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України).

В силу ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із норм ст.1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту боргової розписки від 27 лютого 2016 року, сам факт написання якої відповідачкою визнається, вбачається, що ОСОБА_3 взяла у борг в ОСОБА_1 на власні потреби грошові кошти в сумі 32000 грн., які зобов»язалась повернути до 01 серпня 2016 року.

Отже, між сторонами виникли позикові правовідносини. Оригінал розписки на момент подачі позову знаходився в ОСОБА_1, що свідчить про неповернення відповідачкою позики.

ОСОБА_3 не надала суду належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що грошові кошти не були одержані нею від ОСОБА_1 Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з цього приводу не є такими доказами.

Крім того, відповідачка не оспорювала у встановленому законом порядку розписку від 27 лютого 2016 року, а тому її посилання на те, що вона писала розписку під психологічним тиском з боку позивачки та її родичів, на увагу не заслуговують.

Отже, досліджені судом докази, вказують на те, що ОСОБА_3 не виконала свій обов'язок з повернення ОСОБА_1 суми позики, а тому з неї на користь позивачки підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в сумі 32000 грн.

Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кінцевий строк виконання ОСОБА_3 зобов»язань за договором позики визначено сторонами 31 липня 2016 року. У зазначений строк забов»язання відповідачкою не виконано, кошти в сумі 32000 грн. не повернуто, отже з 01 серпня 2016 року слід рахувати прострочення

виконання зобов»язання. Станом на 31 січня 2018 року зобов»язання виконано не було. Отже, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року включно, що становить 549 днів, складає 1443 грн. 95 коп. (32000 грн. х 3 : 100 : 365 днів х 549 днів).

Виходячи із принципу диспозитивності, визначеного у ст.13 ЦПК України, суд в межах заявлених позовних вимог, стягує на користь позивача 3% річних у розмірі 1441 грн.

Крім того, за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року включно відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України слід нарахувати інфляційні втрати, оскільки зобов»язання за договором позики було визначено сторонами у національній валюті - гривні.

У серпні 2016 року індекс інфляції становив 99,7%, а тому інфляційні втрати за цей місяць дорівнюють 0; у вересні 2016 року індекс інфляції становив 101,8%, а тому за цей місяць інфляційні втрати складають 1,8%, що в абсолютному значенні по відношенню до заборгованості 32000 грн. становить 576 грн. (32000 грн. х 1,8 :100); у жовтні 2016 року індекс інфляції 102,8%, інфляційні втрати - 896 грн. (32000 грн. х 2,8 : 100); у листопаді 2016 року індекс інфляції 101,8%, інфляційні втрати 576 грн. (32000 грн. х 1,8 : 100); у грудні 2016 року індекс інфляції 100,9, інфляційні втрати 288 грн. (32000 грн. х 0,9 :100); у січні 2017 року індекс інфляції становив 101,1%, інфляційні втрати - 352 грн. (32000 грн. х 1,1 :100); у лютому 2017 року індекс інфляції 101%, інфляційні втрати 320 грн. (32000 грн. х 1 :100); у березні 2017 року індекс інфляції 101,8%, інфляційні втрати 576 грн. (32000 грн. х 1,8 :100); у квітні 2017 року індекс інфляції 100,9%, інфляційні втрати 288 грн. (32000 грн. х 0,9 :100); у травні 2017 року індекс інфляції 101,3%, інфляційні втрати 416 грн. (32000 грн. х 1,3 :100); у червні 2017 року індекс інфляції 101,6%, інфляційні втрати 512 грн. (32000 грн. х 1,6 :100); у липні 2017 року індекс інфляції 100,2%, інфляційні втрати 64 грн. (32000 грн. х 0,2 :100); у серпні 2017 року індекс інфляції 99,9%, а тому інфляційні втрати дорівнюють 0; у вересні 2017 року індекс інфляції 102%, інфляційні втрати 640 грн. (32000 грн. х 2 :100); у жовтні 2017 року індекс інфляції 101,2%, інфляційні втрати 384 грн. (32000 грн. х 1,2 :100); у листопаді 2017 року індекс інфляції 100,9%, інфляційні втрати 288 грн. (32000 грн. х 0,9 :100); у грудні 2017 року індекс інфляції 101%, інфляційні втрати 320 грн. (32000 грн. х 1 :100); у січні 2018 року індекс інфляції 101,5%, інфляційні втрати 480 грн. (32000 грн. х 1,5 :100).

Таким чином інфляційні втрати за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року включно становлять 6982 грн. 17 коп. та підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить також стягнути з ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст.549 ЦК України пеню за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2018 року в сумі 13179 грн. 62 коп., яку розрахувала, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за 549 днів прострочення.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов»язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У договорі позики від 27 лютого 2016 року сторони не передбачили право на отримання позикодавцем неустойки за порушення виконання зобов»язання боржником, а тому у суду відсутні правові підстави для стягнення нарахованої позивачкою пені в розмірі 13179 грн. 62 коп.

При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 53602,79 грн., а задоволено на суму 40426,12 грн., тобто на 75,4% (53602,79 х 100 : 40426,12).

Тому, судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 531 грн. 42 коп. (704,80 х 75,4%) слід стягнути з відповідачки на корить позивачки.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 32000 грн. боргу за договором позики, 3% річних в розмірі 1441 грн., а також 6982 грн. 17 коп. інфляційних втрат, а всього 40426 грн. 12 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 13179 грн. 62 коп. пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 531 грн. 42 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне рішення складено 19 листопада 2018 року.

Суддя: