АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/3750/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня2018 року місто Київ

справа № 757/8684/17-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Москаленко К.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до обслуговуючого кооперативу «Булгаковський» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОК «Булгаковський», в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 177448, 88 грн., що згідно курсу НБУ станом на 30.06.2016 року еквівалентно 7140,80 доларів США, 3% річних в розмірі 5775, 56 грн. та інфляційні втрати в розмірі 25223, 54 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 04.06.2015 року між ним та ОК «Булгаковський» було укладено договір позики, предметом якого є надання ним як позикодавцем відповідачу у користування грошових коштів у розмірі 150000 грн., що еквівалентно 7140,80 доларів США.

Вказував, що п.2 договору передбачено, що відповідач зобов'язується повернути суму грошових коштів еквівалентну 7140,80 доларів США, переведену в національну валюту України згідно валютного (обмінного) курсу НБУ, встановленого на момент повернення коштів - 30.06.2016 року.

Зазначав, що грошові кошти, визначені п.1 договору були перераховані ним на банківський рахунок відповідача двома платежами, а саме: 28.07.2015 року - 110000 грн. та 30.07.2015 року - 40000 грн.

Однак, у встановлені договором строки, відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, суму боргу не повернув, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, а тому позивач змушений був звернутись із вказаним позовом до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26.12.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення прийшов до не обґрунтованого висновку що платіжні квитанції №0.0.416250297.1 від 30.07.2015 року на суму 40000 грн. та №0.0.415632034 від 28.07.2015 року на суму 110000 грн., є недостатніми та неналежними доказами в розумінні ст.ст.77,80 ЦПК України, які підтверджують укладення 04.06.2015 року між сторонами договору позики.

Вказував, що посилання відповідача на те, що ОК «Булгаковський» не отримував грошових коштів в розмірі 150000 грн. спростовується наявними в матеріалах справи копіями платіжних квитанцій. При цьому, відповідачем не ставиться під сумнів достовірність платіжних квитанцій наданих позивачем на підтвердження перерахунку коштів, а відтак і не заперечується отримання даних кошів.

Зазначав, що судом першої інстанції не встановлено наявності інших укладених між сторонами даної справи договорів, де предметом договору є передача грошових коштів в сумі 150000 грн.

Посилався на те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено існування між сторонами правовідносин щодо надання позики, які б виникали з інших, аніж договір позики від 04.06.2015 року, правових підстав, в тому числі не надано примірника договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги, згідно якого відповідачем від позивача було отримано грошові кошти в розмірі 150000 грн.

Вказував, що відхиляючи його докази, суд повинен був з'ясувати правовий статус грошових коштів, які були перераховані ним на банківський рахунок ОК «Булгаковський».

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОК«Булгаковський» в особі директора Івахно Л.Ю. був підписаний договір позики.

Факт підписання вказаного договору ні позивачем, ні представником відповідача не заперечується.

Згідно з п.1 вказаного договору позикодавець перерахував позичальнику у користування грошові кошти в розмірі 150000 грн., що є еквівалентом 7140,80 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору (1 долар США = 21,006 грн.).

Пунктом 2 договору визначено, що позичальник зобов'язується повернути суму грошових коштів, еквівалентну 7140,80 доларів США, зазначену в п.1 договору, переведену в національну валюту України гривню згідно валютного курсу Національного банку України на момент повернення коштів до 30.06.2016 року.

Відповідно до п.12 вказаного договору сторони визначили, що договір вважається укладеним з моменту перерахування позикодавцем грошей позичальнику.

Згідно зч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження факту перерахування ним грошових коштів на банківський рахунок ОК «Булгаковський» згідно договору позики від 04.06.2015 року надав платіжні квитанції №0.0.416250297.1 від 30.07.2015 року на суму 40000 грн. та №0.0.415632034 від 28.07.2015 року на суму 110000 грн.

Представник відповідача, як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції заперечив факт передачі позивачем грошових коштів в розмірі 150000 грн. згідно договору від 04.06.2015 року. При цьому пояснив, що кошти у розмірі 150000 грн. від ОСОБА_1 надійшли на рахунок ОК «Булгаковський», але вказані кошти не стосуються договору від 04.06.2015 року.

З квитанції №0.0.416250297.1 від 30.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОК «Булгаковський» суму 40000 грн. Призначення платежу вказано: «фінансова допомога згідно договору 28-07 від 28.07.2015 року безпроцентна».

З квитанції №0.0.415632034 від 28.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОК «Булгаковський» суму 110000 грн. Призначення платежу вказано: «фінансова допомога згідно договору 28-07 від 28.07.2015 року безпроцентна».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані платіжні квитанції не можуть бути взяті до уваги та єненалежними доказами в розумінні ст.ст.77, 80 ЦПК України, оскільки вони не підтверджують факт того, що кошти у сумі 150000 грн. були перераховані позивачем саме згідно договору позики від 04.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОК «Булгаковський».

Інших доказів, які б підтверджували перерахування позивачем коштів у розмірі 150000 грн. саме згідно договору від 04.06.2015 року останнім суду не надано.

Посилання апелянта на те, що відповідачем не надано примірника договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги, згідно якого відповідачем від позивача було отримано грошові кошти в розмірі 150000 грн., колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаний договір не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ст.11 ЦПК України у редакції, яка була чинною на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічна норма міститься і в ч.1 ст.13 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року

Тобто, саме позивачем визначає предмет та підстави позову, суд позбавлений права самостійно змінювати їх.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не заявляв вимоги про стягнення коштів з ОК «Булгаковський» на підставі ст.1212 ЦК України.

А тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Головуючий

Судді