МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №370/291/17

"20" квітня 2018 р. Макарівський районний суд Київської області

у складі: судді Мазки Н.Б.

із секретарем Ребенок Н.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду смт Макарів Макарівського району Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сімї Макарівської районної державної адміністрації про визнання відмови у приватизації житлового будинку незаконною, визнання права на приватизацію та зобовязання надати дозвіл на приватизацію житлового будинку,

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 про визнання відмови у приватизації житлового будинку незаконною, визнання права на приватизацію та зобовязання надати дозвіл на приватизацію житлового будинку, посилаючись на те, що 29.09.2001 року йому та його сім'ї у складі дружини - ОСОБА_2 та двох синів - ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі рішення Чорногородської сільської ради №114 II сесії XXIII скликання було видано ордер №15 на вселення в будинок №22 по вулиці Київській в с. Чорногородка Макарівського району Київської області. Даний будинок житловою площею 64,9 кв м та складається з чотирьох ізольованих кімнат. Житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,42 га, яка заходиться у його користуванні. Оскільки він, позивач є наймачем житлового будинку, тому він та члени його сімї, які користуються нарівні зі ним (наймачем) усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення мають право на приватизацію вищезазначеного житлового будинку. З метою отримання дозволу на приватизацію житлового будинку, у вересні 2016 року позивач звернувся з відповідною заявою до Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області. На час звернення до органу місцевого самоврядування до членів його сімї, які проживали з ним належали: дружина - ОСОБА_2, син - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, рішенням Чорногородської сільської ради за №120-08-VII від 18.10.2016 року у наданні дозволу на приватизацію житлового будинку №22 по вулиці Київській в селі Чорногородка відмовлено. Зазначену відмову Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області у набутті права власності на житловий будинок шляхом приватизації позивач вважає незаконною.

Позивач враховуючи уточнені позовні вимоги просить: визнати відмову Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області у наданні йому, ОСОБА_1 дозволу на приватизацію житлового будинку №22 по вулиці Київській в селі Чорногородка Макарівського району Київської області, незаконною; визнати за ним - ОСОБА_1 та членами його сімї у складі: дружини - ОСОБА_2, дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право на приватизацію у спільну власність будинку в с. Чорногородка по вулиці Київській №22 Макарівського району Київської області та зобовязати Чорногородську сільську раду Макарівського району Київської області надати дозвіл на приватизацію вказаного будинку.

Ухвалою суду від 08.02.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.01.2018 року розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 01.03.2018 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей та сімї Макарівської районної державної адміністрації як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 20.03.2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 20.04.2018 року.

У судове засідання 20.04.2018 року позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи по суті за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 20.04.2018 року не зявився, причини неявки суд не повідомив.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно поданої заяви від 01.03.2018 року позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 підтримала, просила їх задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сімї Макарівської районної державної адміністрації у судове засідання 20.04.2018 року свого представника не направила, згідно поданого листа за підписом начальника служби ОСОБА_6 просила розглянути справу у її відсутність, вказала, що позивач на комісію з питань захисту прав дітей Макарівської райдержадміністрації та до служби у справах дітей та сімї не звертався.

Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу 20.04.2018 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Встановлено, що 29.09.2001 року ОСОБА_1 із сімєю, яка складається із 4 чоловік: дружина ОСОБА_2, сини ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчим комітетом Чорногородської сільської ради був виданий ордер №15 на жиле приміщення квартиру з чотирьох кімнат по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка Макарівського району Київської області. Підставою видачі зазначеного ордеру вказане рішення №114 Чорногородської сільської ради від 20.10.2000 року (а.с.7).

Згідно рішенню Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області №120-08-VII від 18.10.2016 року про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо приватизації будинку, який знаходиться на балансі сільської ради за адресою: село Чорногородка, вул. Київська, 22, керуючись ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням суду від 04.07.2012 року, вирішено відмовити ОСОБА_1 в приватизації вказаного будинку (а.с.12).

З матеріалів справи також встановлено, що рішенням Макарівського районного суду від 04.07.2012 року у справі №2-601/2011, у задоволенні первісного позову Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, виселення із службового приміщення, як і у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області про визнання права власності на житло відмовлено (а.с.10).

Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 з 20.01.1996 року по 02.06.2006 року працював на службі у ГУ МВС України у Київській області. 29.09.2001 року ОСОБА_1, як дільничному інспектору із сімєю, яка складається із чотирьох чоловік: дружина ОСОБА_2, сини ОСОБА_4, ОСОБА_4, виконкомом Чорногородської сільської ради був виданий ордер №15 на жиле приміщення квартиру з чотирьох кімнат по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка. Застереження, що вказаний ордер виданий на службове житло, на ордері відсутні. Підставою видачі зазначеного ордеру вказано рішення №114 Чорногородської сільської ради від 20.10.2000 року. Також вказаним рішенням суду встановлено, що зазначеним вище рішенням, яке вказано підставою видачі ОСОБА_1 ордеру на спірне житло, жилий будинок квартиру по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка, вирішено надати під житло, як службове приміщення ОСОБА_7, - дільничному інспектору, за його заявою, проте останній за захистом своїх житлових прав не звертався, та, як свідчать матеріали справи на вказане житло не претендує. Питання ж про надання ОСОБА_1 жилого будинку по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка, що знаходиться на балансі сільської ради, як службового житла було вирішено виконкомом Чорногородської сільської ради лише 20.11.2001 року, тобто вже після того, як ОСОБА_1, був виданий ордер на вселення у вказаний будинок, про що свідчить архівний витяг з протоколу засідання виконавчого комітету вказаної сільської ради, а також не заперечувалося сторонами. ОСОБА_1 після отримання ордеру заселився у спірне житло, зареєструвався у ньому. Доказів про те, що у спірному житлі проживають члени родини ОСОБА_1 матеріали справи не містили. У 2005 році ОСОБА_1 звернувся до Чорногородської сільської ради із заявою про надання йому у приватну власність спірного житла, яке він займав, проте рішенням Чорногородської сільської ради від 28.04.2005 року №152 йому відмовлено. Будь-яких інших документів, окрім копій посвідчень громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які б підтверджували дотримання ОСОБА_1 порядку приватизації житла матеріали справи №2-601/2011 не містять. Після звільнення ОСОБА_1 із органів внутрішніх справ, рішеннями, ухваленими Чорногородською сільською радою 25.07.2006 року та 29.08.2006 року, остання запропонувала ОСОБА_1, звільнити займаний ним службовий будинок по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка. Що ж до будинку-квартири №22 у селі Чорногородка, то судом встановлено, що рішенням Чорногородської сільської ради від 27.09.1996 року приміщення, пристосоване до дитячого садка, який був 29.06.1996 року закритий, переведено в розряд службового житла без права приватизації. Те, що вказане приміщення дитячого садка і є будинком по вулиці Київській, 22, у селі Чорногородка встановлено із довідки Чорногородської сільської ради від 06.02.2009 року, протоколу засідання виконкому Чорногородської сільської ради №3 від 29.06.1996 року, актом приймання-передачі дитячого садка на баланс сільської ради від 31.01.1992 року, інвентаризаційною справою та не заперечувалося сторонами в засіданні. В матеріалах справи №2-601/2011також наявна довідка Макарівської районної ради №73 від 06.07.2007 року, з якої вбачається, що до Комунальної власності Чорногородської сільської ради належить 1 службовий будинок площею 115 кв м. Посилань на те, що цим будинком є саме спірне житло, не міститься. Аналогічна довідка наявна у справі, що видана управлінням статистики у Макарівському районі №1-07/241 від 09.07.2007 року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту порушених прав, зокрема, є відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, що є спеціальним законом по відношенню до ЦК України, який регулює житлові відносини, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає: державний житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі; громадський житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям; фонд житлово-будівельних кооперативів; приватний житловий фонд - жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності.

З державного чи громадського житлового фонду громадянам можуть надаватися жилі приміщення як на загальних умовах (тим, що потребують поліпшення житлових умов), так і у якості службового житла - глава 1 розділу ІІІ ЖК УРСР «Надання жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 121, 122 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, ордер ОСОБА_1, на жиле приміщення було видано не на підставі рішення сільської ради про надання йому службового житла, оскільки останнє було прийнято радою пізніше, ніж видано вказаний ордер. А тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_1, був виданий ордер на жиле приміщення на загальних підставах.

В матеріалах справи відсутні рішення виконкому районної ради про надання спірному житлу статусу службового, а відтак суд приходить до висновку, що спірне житло, не є службовим.

Відповідно до ст.9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

А згідно ст. 64 цього Кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Так, згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

А відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, одним із способів приватизації є безоплатна передача громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Як зазначено в ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим етапі 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч.5 цієї статті).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

А ч.10,ч.11 цієї ж статті передбачено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Крім того, згідно п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніхчленів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника.

А згідно п.13. Положення, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Пунктом п.14 цього ж Положення передбачено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер це документ, що має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення.

Таким чином, позов в частині визнання відмови Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію житлового будинку №22 по вулиці Київській в селі Чорногородка Макарівського району Київської області незаконною, підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визнання за ОСОБА_1 та членами його сімї у складі дружини - ОСОБА_2, та дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права на приватизацію у спільну власність будинку в селі Чорногородка по вулиці Київській №22 Макарівського району Київської області, підлягає також задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач має право на приватизацію будинку, в якому він зареєстрований і мешкає з членами його сімї, а відмова відповідача в реалізації його права на приватизацію порушує правапозивача.

Щодо вимоги про зобовязання Чорногородську сільську раду Макарівського району Київської області надати дозвіл на приватизацію будинку в селі Чорногородка по вулиці Київській № 22 Макарівського району Київської області, слід зазначити, що суд не вправі зобов'язувати надавати такий дозвіл, це право належить виключно уповноваженому органу влади після розгляду у встановленому законом порядку даного питання, тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, достовірними та допустимими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відмова відповідача в реалізації права на приватизацію житла порушує правапозивача.

Керуючись ст.263-265, 273, 354 ЦПК України, Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджений наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.4, ч.1 ст.58 ЖК України, суд

В и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати відмову Чорногородської сільської ради Макарівського району Київської області у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію житлового будинку №22 по вулиці Київській в селі Чорногородка Макарівського району Київської області незаконною.

Визнати за ОСОБА_1 та членами його сімї у складі дружини - ОСОБА_2, та дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права на приватизацію у спільну власність будинку в селі Чорногородка по вулиці Київській № 22 Макарівського району Київської області.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Судове рішення складено 20.04.2018 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати його складення, у порядку передбаченому підпунктом 15.5, пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.273 ЦПК України.

Суддя