Номер провадження: 22-ц/785/3534/18
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ліснік Н.П.

імена (найменування сторін)

позивач Військова частина НОМЕР_1
представник позивача в.о. командира ВЧ ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2
представник відповідача адвокат Никифорчук Тарас Валерійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії,за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року, ухваленого суддею Плавич І.В.

в с т а н о в и в:
У серпні 2017 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що ОСОБА_2 за відсутності службового житлового приміщення забезпечувався згідно договору №71 від 02 січня 2013 року для проживання житловою площею у гуртожитку, що переобладнаний для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстрований в органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду, який розташований на території військового містечка № НОМЕР_2 , яке закріплене у відповідальну експлуатацію за військовою частиною НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у вивільненій будівлі №36.
У порушення вимог законодавства України та вимог договору між сторонами боржник не вносив плату за користування житловою площею та спожиті комунальні послуги, що призвели до утворення заборгованості у сумі 11 582 грн. 55 коп.
На підставі вищевикладеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 суму заборгованості за житлово-комунальними послугами у розмірі 11 582 грн. 55 коп. та достроково розірвати договір №71 від 02 січня 2013 року, зобов`язати відповідача звільнити житлове приміщення у тимчасовому гуртожитку військової частини НОМЕР_1 , розташованому на території військового містечка № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , у вивільненій будівлі № НОМЕР_3 .
Сторони в судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість за комунальними послугами в розмірі 11 582,55 грн. за користування житловим приміщенням у тимчасовому гуртожитку військової частини НОМЕР_1 , розташованому у вивільненій будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Достроково розірваний договір №71 від 02 січня 2013 року та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити житлове приміщення у тимчасовому гуртожитку військової частини НОМЕР_1 , розташованому у вивільненій будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначає, що суд ухвалюючи рішення виходив з того, що відповідачем порушено вимоги щодо своєчасної сплати за спожиті комунальні послуги, а також, що відповідач не проживає у кімнаті №4 тимчасового гуртожитку станом на 01.07.2017 року, однак судом не з`ясовано за якими тарифами позивач нараховує відповідачу спожиті комунальні послуги, а також те, що позивач чинить перешкоди доступу до житлового приміщення, апелянт вважає, що умови договору ОСОБА_2 не порушено, свої зобов`язання він виконує у повному обсязі, а тому вважає, що підстав для розірвання договору немає, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 , посилається на те, що відповідачем систематично порушувались умови договору, а стосовно доводів щодо перешкоди доступу користування відповідним житловим приміщенням та майном вони не знайшли свого підтвердження, а тому рішення суду повинно бути залишено без змін.

В порядку п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв`язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02 січня 2013 року між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 був укладений договір №71, відповідно до умов якого відповідачу надано у тимчасове користування житлове приміщення у вивільненій будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до умов договору наймач ОСОБА_2 зобов`язаний своєчасно здійснювати оплату за проживання та комунальні послуги.
Однак, ОСОБА_2 умови договору не виконує та відповідно до довідки щодо заборгованості за спожиті комунальні послуги ОСОБА_2 згідно з договором №71 від 02 січня 2013 року станом на 27 липня 2017 року має заборгованість, яка складає 11 582,55 гривень.
Також судом встановлено, що згідно із додатковою угодою №1 до договору №71 від 02 січня 2013 року строк дії договору діє з дати набрання ним чинності до 02 січня 2018 року, а в частині розрахунків до повного їх виконання.
Крім того, згідно із договором №71 від 02 січня 2013 року договір може бути достроково розірвано за ініціативою будь-якої із сторін і в інший термін у порядку, передбаченому договором та чинним законодавством.
Відповідно до умов договору у разі дострокового розірвання договору наймач зобов`язаний у 30-ти денний строк після отримання попередження звільнити приміщення.
Так, ОСОБА_2 10 травня 2017 року було надіслано повідомлення щодо дострокового розірвання договору №71 від 02 січня 2013 року через порушення вимоги щодо своєчасної сплати за спожиті комунальні послуги.
Задовольняючи позов Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії, суд виходив того, що ОСОБА_2 відповідно до договору був зобов`язаний утримувати відповідне майно, що включає в себе у тому числі і оплату комунальних послуг, однак відповідно до умов договору наймач ОСОБА_2 зобов`язань за своєчасну оплату за проживання та комунальні послуги не здійснював.
Також суд виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
В силу ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі Типового договору.
Згідно ст. 68 Житлового кодексу УРСР, Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Кабінетом Міністрів України від 08 жовтня 1992 року, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача комунальних послуг щомісячно вносити плату за комунальні послуги.
На підставі ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок виконавця послуг підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
При цьому, обов`язок власника квартири укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п.7 Правил користування приміщенням житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року.
Як передбачає ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно ст. 319 ч.ч.1,2,4,5 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
При цьому, згідно ст. 322 ч.1 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Водночас, як чітко вказує ст. 631 ч.1 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.
Як регламентує ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно рапорту вх. №2221 від 03 липня 2017 року, завіреного командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у кімнаті №4 тимчасового гуртожитку №5 військового містечка № НОМЕР_2 станом на 01 липня 2017 року не проживає.
Також, в матеріалах справи міститься пояснювальні записки вх. №2616 від 01 серпня 2017 року, підписані начальником приймального радіо пункту ОСОБА_5 , черговим контрольно-пропускного пункту ОСОБА_6 , помічником чергового контрольно-пропускного пункту ОСОБА_7 , завірені командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , що підтверджують той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 не бачили та не пропускали на територію військової частини на протязі двох місяців.
Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
В силу ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як чітко регламентує ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість за комунальні послуги, достроково розірвав договір, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 та зобов`язав звільнити житлове приміщення.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 про те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а саме не з`ясовано за яким тарифами позивач нараховує відповідачу спожиті комунальні послуги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до договору, який був укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , відповідачу надано у тимчасове користування житлове приміщення у вивільненій будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та згідно з умовами якого наймач ОСОБА_2 зобов`язаний був своєчасно здійснювати оплату за проживання та комунальні послуги, однак умови договору відповідачем не виконувалися, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за спожиті комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2018 року