Провадження № 22-ц/772/752/2018
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого: Войтка Ю.Б.,

суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С.А. в м. Вінниці о 10 год. 58 хв., зі складенням його повного тексту 28 грудня 2017 року,

в цивільній справі № 127/11979/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно пункту 8 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року у справі 102/671/13 у зв'язку з порушенням порядку реалізації арештованого майна визнано недійсними результати прилюдних торгів від 12 квітня 2013 року проведені торгівельною організацією приватним підприємством «ОСОБА_5 Ш.» в особі філії 02 приватного підприємства «ОСОБА_5 Ш.» з реалізації нерухомого майна, а саме: квартири №145 загальною площею 82,2 кв. м. в будинку N240 по вул. Зодчих в м. Вінниці, оформлених протоколом про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна за №0213026-1 від 12.04.2013 року.

Відповідно до зазначеного протоколу №0213026-1 від 12.04.2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, квартира була реалізована за 240750 грн. 00 коп., що і складає суму позову.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 березня 2016 року у справі №902/671/13 апеляційну скаргу третьої особи залишено без задоволення, а рішення залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 05 вересня 2016 року у справі 02/671/13 касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову та рішення залишено без змін. Судами, зокрема, встановлено, що Ленінським відділом ДВС Вінницькому МУЮ не було виконано вимог ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не повернуто на вимогу стягувача - ПАТ «Укрсоцбанк» виконавчий документ, що фактично свідчить про бездіяльність ДВС, яка має усі ознаки протиправної бездіяльності.

Власником квартири, до її примусового відчуження на прилюдних торгах від 12 квітня 2013 року, які скасовані рішенням суду, була ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру в багатоповерховому будинку №697 від 25 серпня 05 року та витягом про державну реєстрацію прав від 04 листопада 2011 року.

Враховуючи зазначене і те, що прилюдні торги від 12 квітня 2013 року, на яких було реалізовано квартиру позивача, проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, що встановлено рішеннями судів у справі №902/671/13, відповідач не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України, а тому позивач просила витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру №145 загальною площею 82,2 кв. м, в будинку N940 по вул. Зодчих в м. Вінниці на користь власника ОСОБА_3

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року позов задоволено. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру №145 загальною площею 82,2 кв. м. в будинку №40 по вул. Зодчих в м. Вінниці на користь власника ОСОБА_3 Вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, що полягає у застосуванні норми, яка не підлягала застосуванню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийнявши до уваги обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі за преюдиційні, застосував до відносин, що виникли між сторонами у справі норму матеріального права ст. 388 ЦК України, тобто витребував майно з чужого незаконного володіння. При цьому, скаржник вважає, що положення ст. 388 ЦК України до даних відносин застосованими бути не можуть, оскільки не можна вважати в даному випадку встановленими обставини, які були встановлені рішенням господарського суду Вінницької області від 17.12.2015 року з огляду на те, що коло осіб, які приймають участь у даній справі не є тотожним тому колу осіб, що приймали участь у справі, яка розглядалась господарським судом. А отже усі наведені позивачем обставини підлягають встановленню на загальних підставах, а доводи - перевірці.

Враховуючи те, що під час виконання виконавчого напису нотаріуса, наявність чи відсутність волі безпосередньо позивача для вчинення або не вчинення продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів торгівельною організацією ніякого правового значення не мала, то відповідно між особисто нею як позивачем та відповідачем не виникло правовідносин, які регулюються ч. 1 ст. 388 ЦК України. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість витребування такого майна від добросовісного набувача, а така воля на думку апелянта була виражена позивачем під час підписання іпотечного договору від 08 листопада 2008 року.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишити заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року без змін, враховуючи, що воно ухвалено без порушення норм процесуального права та із правильним застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінити з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прилюдні торги від 12 квітня 2013 року, на яких було реалізовано квартиру позивача, проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, що встановлено в рішенні господарського суду Вінницької області, а тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартири №145 загальною площею 82,2 кв. м. в будинку №40 по вул. Зодчих в м. Вінниці на користь власника ОСОБА_3

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив із того, що можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем, й, відповідно, чи до спірних правовідносин застосовується стаття 387 ЦК України як підстава витребування майна від недобросовісного набувача, або стаття 388 ЦК України, яка передбачає випадки, в яких можливе витребування майна від добросовісного його набувача.

Проте суд першої інстанції в рішенні чітко не визначив, яка ж з цих норм підлягає до застосування і чи є набувач недобросовісним, тобто таким, від якого майно може бути витребуване в будь-якому випадку, чи добросовісним набувачем, від якого воно може бути витребуване лише за певних умов.

Добросовісність набувача характеризує його суб'єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірності його придбання. Так, добросовісним набувачем визнається особа, яка придбала річ у особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Відповідач ОСОБА_4 набув майно на прилюдних торгах, що проводилися торговельною організацією в порядку, встановленому для виконання судових рішень, проте на виконання виконавчого напису нотаріуса, а позивачем ОСОБА_3 не доведено того, що він знав, або міг знати про те, що особа, яка його відчужувала, не мала на це права.

Отже ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, майно від якого може бути витребуване за умов, встановлених статтею 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України також залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 березня 2016 р. у справі N 6-3090цс15.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку №697 від 25 серпня 2005 року ОСОБА_3 належить квартира №АДРЕСА_1 (а.с. 31,32).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року визнано недійсними результати прилюдних торгів від 12 квітня 2013 року, проведені торгівельною організацією призваним підприємством «ОСОБА_5Ш.» в особі філії 02 приватного підприємства «ОСОБА_5Ш.» з реалізації нерухомого майна, а саме: квартири №145 загальною площею 82,2 кв. м. в будинку №40 по вул. Зодчих в м. Вінниці, оформлених протоколом про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна за №0213026-1 від 12.04.2013р. (а.с. 7-18).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 березня 2016 року рішення господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 20-25).

05 вересня 2016 року постановою Вищого господарського суду України постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15 березня 2016 року та рішення господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 26-30).

Господарським судом встановлено грубі порушення законодавства під час проведення прилюдних торгів, зокрема, порушення торговельною організацією пункту 3.12 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року №68/5, а органами державної виконавчої служби статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», що в свою чергу не могло не вплинути на хід торгів та їх результат.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сторони в даній справі брали участь в господарській справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ПП «Нива-В.Ш.», Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, як треті особи без самостійних вимог, а відтак встановлені господарським судом обставини, не повинні доказуватися при розгляді цієї справи.

При цьому преюдиційне значення для цієї справи мають факт визнання прилюдних торгів недійсним і обставини, в звязку з якими їх визнано недійсними, а не те, чи було порушено при цьому права власника майна ОСОБА_3, як про те стверджує апелянт.

Колегія суддів відкидає посилання апелянта на те, що укладення позивачем 08 листопада 2008 року договору іпотеки нерухомого майна є вираженням її волі на відчуження майна, що виключає його витребування від добросовісного набувача.

Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14 лютого 2018 року по справі №127/8068/16-ц, провадження №61-5164св18, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до статті 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так само не можуть бути підставою для скасування судового рішення твердження апелянта про те, що під час виконання виконавчого напису нотаріуса наявність чи відсутність волі безпосередньо позивача на вчинення продажу предмета іпотеки не мала ніякого правового значення, так як продавцем майна була торговельна організація за дорученням іпотекодержателя, а не власника майна.

Так, господарським судом встановлено, що 12 квітня 2013 року о 9 год. 36 хв. тобто за 1 год. 24 хв. до проведення прилюдних торгів ПАТ «Укрсоцбанк», як стягувач у виконавчому провадженні, подав в Ленінський відділ ДВС заяву, підписану представником за довіреністю ОСОБА_8, в якій просив повернути виконавчий напис №127 від 31 січня 2012 року, виданий приватним нотаріусом ОСОБА_9, без подальшого виконання і просив припинити чинність арешту та зняти з реалізації майно, а саме: квартиру №145, розташовану за адресою: м. Вінниця, вул. Зодчих, 40 (а.с. 12).

Отже продаж спірного майна відбувся поза волею не лише його власника, а й іпотекодержателя, що спростовує відповідні доводи апелянта.

Таким чином, оспорюване рішення суду першої інстанції слід змінити лише в частині виключення з мотивувальної його частини посилання на статтю 387 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в звязку з тим, що вони врегульовані спеціальною нормою, передбаченою статтею 388 ЦК України.

Неправильне застосування норм матеріального права, яке полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги доводів суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 387 ЦК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2

Судді: (підпис) ОСОБА_10

(підпис) ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.