Справа № 350/750/17
Провадження № 2/350/35/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 травня 2018 року смт. Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Максиміва І.В.

з участю секретаря Видойник І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними, -

ВСТАНОВИВ:

У своїй позовній заяві позивач просить ухвалити рішення яким визнати удаваними договір дарування земельної ділянки площею 0,1981 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та договір дарування 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 укладені 02.11.2012 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та які посвідчені приватним нотаріусом Присяжнюк С.М. Визнати вищевказані договори такими, що були укладені як договори купівлі-продажу.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з травня 2004 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Рожнятівського районного суду від 12 квітня 2017 року. На даний час вона має намір звернутися в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак під час підготовки вказаного позову їй стало відомо, що 02 листопада 2012 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були у кладені два договори дарування відповідно до яких ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 58/100 частин домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1981 га, яка розташована по АДРЕСА_1 Хоча фактично вказану земельну ділянку та частину домоволодіння, вони з відповідачем ОСОБА_2 купили у ОСОБА_3 у 2012 році за 2000 доларів США. Вказані договори купівлі-продажу за попередньою згодою мали бути оформлені на відповідача ОСОБА_2, проте з невідомих їй причин дані договори були оформлені, як договори дарування, що грубо порушує її законне право власності на придбане нею з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі майно.

Позивач вважає, що оспорювані договори укладені відповідачем ОСОБА_2 з метою приховати дійсні правочини - договори купівлі-продажу земельної ділянки та частини домоволодіння, таким чином позбавити її права на частку в спільному майні подружжя, а тому є удаваними правочинами.

На час укладення договору дарування земельної ділянки та частини домоволодіння її колишній чоловік ОСОБА_2 не перебував з відповідачем ОСОБА_3 у родинних чи інших (близьких) дружніх стосунках, а тому будь-яких підстав для дарування йому земельної ділянки та частини домоволодіння у ОСОБА_3 не було. Більше того ОСОБА_3 доводиться їй близьким родичем, саме по цій причині їм як молодій сім"ї було продане вказане майно за заниженою вартістю, а саме за 2000 доларів США. Тобто при укладенні угоди сторони в дійсності мали на увазі договір купівлі-продажу, а не дарування, що є удаваною угодою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просила про задоволення позову, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Крім того доповнила, що частину будинковолодіння та земельну ділянку купила з відповідачем ОСОБА_2 у ОСОБА_3 за 2000 доларів США. Кошти на придбання вказаного майна вони збирали разом з відповідачем ОСОБА_2 Про те, що придбане майно оформлене договорами дарування їй не було відомо аж до 2017 року, оскільки до цього часу вважала, що були оформлені договори купівлі-продажу.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, однак раніше направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю та не заперечує проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився повторно, відзиву на позов не подав, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі суду не направляв.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 - мати позивачки суду пояснила, що ОСОБА_3 доводиться їй троюрідним братом. У жовтні 2012 року її дочка ОСОБА_6 разом з колишнім зятем ОСОБА_2 придбали у ОСОБА_3 земельну ділянку та частину домоволодіння, за що сплатили останньому 2000 доларів США. Вказані кошти вона особисто разом із відповідачем ОСОБА_2 передавала у м. Калуші у листопаді 2012 року. Про те, що відповідач ОСОБА_2 замість договорів купівлі-продажу уклав договори дарування із ОСОБА_3 їй не було відомо.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, свідка суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Узагальненням Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. (ст.717 ЦК).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Так судом встановлено, що 02.11.2012 року між відповідчами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені договір дарування земельної ділянки площею 0,1981 га по АДРЕСА_1 та договір дарування 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1

Відповідно до вказаних договорів від дарувальника ОСОБА_3 переходить право власності до обдарованого ОСОБА_2 на вищевказане у договорах майно.

Суд приходить до висновку, що домовленість сторін вказаних договорів була направлена не на дарування, а на купівлю-продаж частини домоволодіння та земельної ділянки, оскільки була встановлена істотна умова договору купівлі-продажу - ціна об'єктів, за які відбувся продаж у розмірі 2000 доларів США.

Так, не настали б наслідки переходу права власності на частину домоволодіння та земельну ділянку, якщо б позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не був виконаний обов'язок по сплаті коштів за купівлю-продаж частини будинковолодіння та земельну ділянку, а отже, у відчужувача не настало б обов'язку передати право власності набувачу. Таким чином, правочин не відбувся б, якщо в дійсності позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не виконали б реальні обов'язки по договорах, які насправді були купівлею продажем вищезазначеного майна.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивачем по справі наведено суду належні докази того, що оспорювані договори містять ознаки удаваного правочину, а тому вимоги позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 263-265, 280-282, 284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними задовольнити.

Визнати договір дарування від 02.11.2012 року, укладений між ОСОБА_3 з одної сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Присяжнюк С.М., зареєстрований в реєстрі за №1459, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1981 га, яка розташована по АДРЕСА_1 областіудаваним.

Визнати договір дарування від 02.11.2012 року, укладений між ОСОБА_3 з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Присяжнюк С.М., зареєстрований в реєстрі за №1455, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 удаваним.

Визнати договори дарування від 02.11.2012 року, укладені між ОСОБА_3 з одної сторони та ОСОБА_2з іншої сторони, посвідчені приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Присяжнюк С.М. договорами купівлі-продажу, відповідно до умов яких ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,1981 га, яка розташована по АДРЕСА_1 області та 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

За заявою відповідача, поданою до суду у тридцятиденний строк з часу отримання його копії, заочне рішення може бути переглянуте Рожнятівським районним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 травня 2018 року.

Суддя Максимів І.В.