Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 640/21504/14

провадження № 61-4740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року у складі судді Нев'ядомського Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітко В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 06 лютого 2008 року ОСОБА_4отримав кредит зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. На час його смерті виникла заборгованість за кредитом у розмірі 7 100,88 грн.

08 липня 2014 року позивач направив претензію кредитора до Третьої харківської державної нотаріальної контори, яка надала відповідь, що із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулась його дружина - ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини та враховуючи уточнені у липні 2015 року позовні вимоги, банк просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 8 021, 26 грн за кредитним договором від 06 лютого 2008 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року в позові відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності майна, яке було прийнято у спадщину відповідачем після смерті ОСОБА_4 та його вартості. 08липня 2014 року позивач направивпретензію кредитора до Третьої харківської державної нотаріальної контори, до якої банком було долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4, яка не містить будь-яких відомостей про те, коли та від кого ця копія отримана банком. Тому на момент направлення до нотаріальної контори претензії, позивачу було відомо про настання смерті позичальника ОСОБА_4

Позичальник перестав виконувати свої обов'язки за спірним кредитним договором з 03травня 2013 року, що вбачається з розрахунку, наданого позивачем до уточненого позову.Однак, позов до суду подано у грудні 2014 року, томупозивачем пропущений строк для захисту своїх прав, який не підлягає поновленню.

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

16 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

19 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

01 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами безпідставно не взято до уваги здійснення погашення заборгованості після смерті позичальника 25 липня 2013 року, 27 серпня 2013 року та 10 жовтня 2013 року.

28 серпня 2014 року спадкоємцю ОСОБА_3 направлено лист-претензію, згідно із якою позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій з її боку вчинено не було.

Позивач дізнався про відкриття спадщини 08 липня 2014 року, коли було направлено претензію кредитора до Третьої харківської державної нотаріальної контори, таким чином, претензія до ОСОБА_3 направлена в межах строків, визначених частиною другою статті 1281 ЦК України.

До обов'язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин про розмір боргових зобов'язань боржника на день відкриття спадщини, а до обов'язків спадкоємців - розмір своєї відповідальності перед кредитором, тобто розмір успадкованого майна.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що банком у суді першої інстанції не надано доказів, коли позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_4, тому доводи касаційної скарги про те, що судами встановлено обізнаність банку про відкриття спадщини 08 липня 2014 року є безпідставними.

Позичальник перестав виконувати свої обов'язки за спірним кредитним договором з 03 травня 2013 року, що підтверджується розрахунком, наданим банком до уточненого позову, однак позов до суду подано у грудні 2014 року, що свідчить про пропуск банком строку для захисту своїх прав.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували до правовідносин положення статті 1282 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано докази на підтвердження наявності майна, яке було прийнято у спадщину відповідачем після смерті ОСОБА_4 та його вартості.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 06 лютого 2008 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 6327 від 07 травня 2013 року.

ПозичальникОСОБА_4 у повному обсязі не виконав взяті на себе грошові зобов'язання за кредитним договором від 06 лютого 2008 року, станом на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість за спірним договором за розрахунками позивача складала8021, 26 грн.

08 липня 2014 року позивач направив претензію кредитора до Третьої харківської державної нотаріальної контори, в якій просив повідомити, чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити його кредиторські вимоги в спадкову масу, повідомити інформацію стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину.

До зазначеної претензії банком було долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4, яка не містить будь-яких відомостей про те, коли ця копія отримана банком.

Із копії листа приватного нотаріуса Гуменної Л. П. від 18серпня 2014 року встановлено, що після померлого ОСОБА_4 15 жовтня 2013 року відкрита спадкова справа №21/2013.

Із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4звернулася його дружина - ОСОБА_3 Документи, які підтверджують право власності на майно спадкодавця, не надавалися. Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто із спадкоємців не звертався (а.с. 21).

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1281,1282 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. В матеріалах справи відсутні відомості, що відповідачеві було достовірно відомо про існування у її чоловіка боргових зобов`язань перед позивачем.

Відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався, або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Отже, шестимісячний строк для звернення з вимогами до спадкоємців, які прийняли спадщину, відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України, обчислюється від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з дня, коли кредитор дізнався про спадкоємців, які прийняли спадщину.

Відповідно до частини третьої статті 1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1282 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що станом на 29 травня 2014 року позивач був обізнаний про смерть спадкодавця ОСОБА_4, який перестав виконувати свої обов'язки за спірним кредитним договором з 03 травня 2013 року, що вбачається з розрахунку, наданого позивачем до уточненого позову, однак позов до суду подано у грудні 2014 року.

Доводи касаційної скарги про те, що після смерті позичальника ОСОБА_4 здійснювалося погашення заборгованості 25 липня 2013 року, 10 жовтня 2013 року не має правового значення, оскільки зазначені дати не є датами, коли позивач дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини.

Відмовляючи в позові, суди дійшли висновку, що у порушення вимог статті 60 ЦПК України позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження своїх вимог, отже, позивач пропустив строк для захисту своїх прав.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у позові за пропуском строку, визначеного статтею 281 ЦК України, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і до незгоди із судовими рішеннями.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів, висновки судів відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик