Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8273/17

Провадження № 22-ц/4815/139/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Куцоконь Ю.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Повний текст рішення складено 27 червня 2018 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання : Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_2, представника сторони адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, треті особи на стороні позивача. Які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про зобов'язання ОСОБА_4 (далі - відповідач-1), ОСОБА_5 (далі - відповідач-2), ОСОБА_6 (далі - відповідач-3) усунути перешкоди в користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартирою, розташованою за адресою : АДРЕСА_1, шляхом їх виселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_5 (далі - спірна квартира) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2015 року. На теперішній час у спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Під час купівлі квартири він домовився з відповідачами про те, що вони будуть проживати у квартирі до першої його вимоги. 03 травня 2017 року він надіслав відповідачам письмову вимогу про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку, однак така вимога, як і численні усні вимоги про звільнення квартири, відповідачами була проігнорована. Посилаючись на порушення своїх прав власника, просить зобов'язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення.

20 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання кожного із сторін повернути в натурі іншій стороні все одержане на виконання цього правочину.

В обґрунтування зустрічного позову покликалась на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 30.12.2015 є недійсним, бо не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об'єкта нерухомості, який підлягає відчуженню. Також в частині відсутності у ОСОБА_4 вільного волевиявлення на укладення договору її купівлі-продажу за ціною у 7 разів нижче дійсної ринкової. Та укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Зазначає, що ОСОБА_4, в порушення вимог чинного законодавства про обов'язковість експертної оцінки квартири із визначенням її дійсної ринкової вартості для цілей оподаткування, змушена була укласти цей договір проти своєї волі та на вкрай невигідних для себе умовах, виходячи із домовленості, що з моменту повернення 10000 доларів США договір купівлі продажу буде припинений. Зазначене підтверджується тим, що на виконання своїх зобов'язань із позики та на вимогу ОСОБА_7 ОСОБА_5, починаючи із 2016 року, погашав заборгованість із позики шляхом перерахунку грошей на картковий рахунок дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8, що підтверджується частиною доданих до цієї заяви квитанцій.

Вважає, що договір купівлі-продажу квартири, як підстава переходу до ОСОБА_2 права власності на квартиру, є недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення задоволено повністю : зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 46,4 кв.м., шляхом виселення.

В зустрічному позові ОСОБА_4, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм процесуального та матеріального права та без врахування, дослідження і оцінки всіх фактичних обставин справи.

Зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм ч.1 ст.215, ч.1, ч.3 ст.203 , ст.216, ч.1 ст.628 ЦК, ч.1 ст.12, ч.2 ст.25 ЗУ "Про оціночну діяльність...", ст.ст.170 (п. 170.3) ПК України.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним через фактичну відмову суду визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири із підстав невідповідності його вимогам закону та відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4, зокрема, в частині протиправного визначення дійсної ринкової вартості квартири, як об'єкта нерухомості, що підлягає відчуженню та в частині протиправного заниження встановленої законом бази оподаткування операції купівлі-продажу.

Також через невідповідність фактичним обставинам справи висновку суду про недоведеність ОСОБА_4 укладення нею договору під впливом тяжкої обставини - наявності реальної загрози втратити житло, який сформований судом - посиланням суду на п.23 постанови ВСУ від 06.11.09р, що вказує сукупність умов наявності тяжкої обставини;

Зазначає, що не відповідає обставинам справи висновок суду про ненадання ОСОБА_4 належних, допустимих та достатніх доказів укладення договору під впливом тяжкої обставини - загрози втратити житло та порушення в зв'язку з цим вимог ст.233 ЦК України, а також ст.ст.2, 77-80,89, 263,264 ЦПК України.

На підставі викладеного, просили скасувати рішення Рівненського міського суду від 21.06.2018 року та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири задовольнити, а у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні ним цією ж квартирою відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_3

в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення місцевого суду залишити без змін.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явились та причин неявки не повідомили, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за їх відсутності.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 3743 (далі - договір купівлі-продажу) (а.с.6).

З преамбули договору купівлі-продажу слідує, що сторони уклали його, діючи добровільно та попередньо ознайомились з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів.

За договором купівлі-продажу, продавець зобов'язується передати у власність покупцю майно, а саме АДРЕСА_6, а покупець зобов'язується прийняти це майно і сплатити за нього обговорену грошову суму (п.1 та 2 договору). Дана квартира являється приватною власністю продавця (п. 7 договору).

Ринкова вартість даної квартири становить 99382 грн. згідно висновку про ринкову вартість квартири, здійсненого суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Схід-Експерт" - звіт від 29 грудня 2015 року (пункт 9 договору).

Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін і сума оплати становить 99382 грн., які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору. Ціна об'єкту є остаточною, відповідає бажанню та волевиявленню сторін і зміні не підлягає (пункт 10 договору). Сторони підтверджують факт взаємної домовленості щодо механізму проведення повного розрахунку за продану квартиру (пункт 11 договору).

У п. 18 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що вони, продавець та покупець, однаково розуміючи значення, зміст і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні та створення для себе певних юридичних наслідків, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Сторони свідчать, що у тексті даного договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири.

Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного об'єкту нерухомості, зміст статей 182,229,230-235,655,659-668 Цивільного кодексу України, статті 65 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» їм, продавцю та покупцю, нотаріусом роз'яснено, про що зазначено у пункті 20 договору купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу підписаний продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 в присутності приватного нотаріуса ОСОБА_10, яка встановила особи сторін та перевірила їх дієздатність, а також належність спірної квартири продавцю, про що зазначено у договорі.

Як слідує з витягу з Державного реєстру речовин прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 51317719 від 30 грудня 2015 року, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру (а.с.7).

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України вказані права здійснюються власником на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є ні власниками квартири АДРЕСА_4, ні членами сім'ї позивача ОСОБА_2 - власника цієї квартири, а тому вони втратили право користування вказаним житлом і підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла. При цьому суд враховує, що згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, суд вважає необхідним вказати на наступне.

Відповідно до вимог статті 203 ЦК України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом щодо недійсності укладеного договору купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_3 посилаються на те, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об'єкта нерухомості, який підлягає відчуженню, та в частині заниження бази оподаткування через заниження дійсної вартості об'єкта відчуження, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Разом з тим, як слідує з наявного в матеріалах справи висновку про ринкову вартість спірної квартири від 29 грудня 2015 року, проведеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-Експерт» на замовлення самої ОСОБА_4, ринкова вартість квартири станом на 29 грудня 2015 року визначена у розмірі 99382 грн. Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору, а тому підстав для його ігнорування при вирішенні спору суд не вбачає.

Посилання у зустрічному позові на те, що при укладенні договору купівлі-продажу волевиявлення продавця ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі не заслуговують на увагу, оскільки суперечать тексту договору купівлі-продажу, підписаного самою ОСОБА_4

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_3 посилаються і на ту обставину, що договір купівлі-продажу був укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

При цьому вказують на наявність кредитного договору між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, для забезпечення виконання зобов'язань за яким ОСОБА_4 передала банку в іпотеку спірну квартиру, на рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за цим кредитним договором у сумі 402790,36 грн, на звернення банку до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 із пропозицією або погасити залишкову суму кредитної заборгованості, доларовий еквівалент якої на час такого звернення складав 13000 доларів США, або передати банку у власність спірну квартиру, а також на відсутність необхідних власних коштів. При цьому ж вказують на отримання від ОСОБА_7 через ОСОБА_2 позики у розмірі 10000 доларів США.

Тяжкою для ОСОБА_4 обставиною зазначають загрозу втрати нею житла.

Разом з тим, як встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2015 року у справі № 569/1974/15-ц заборгованість за кредитним договором у сумі 402790,36 грн. була стягнута на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з ОСОБА_6, який не є власником спірної квартири. Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) судом не ухвалювалося.

Колегія суддів вважає встановленою правильно судом першої інстанції ту обставину, що, як зазначають самі ж відповідачі, ними від банку була отримана саме пропозиція щодо погашення залишкової суми кредитної заборгованості або передачі спірної квартири у власність банку, а не вимога про передачу квартири, оскільки, враховуючи характер судового рішення у справі № 569/1974/15-ц, право на таку вимогу у банка не існувало. Крім того, доказів на підтвердження отримання такої пропозиції відповідачі суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як встановлено частиною першою статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідачем ОСОБА_4 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири був вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини, зокрема, під загрозою втратити житло і для усунення або зменшення цієї обставини необхідно було укласти такий правочин.

З огляду на вищенаведенещо рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 274, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : С.В. Хилевич

С.С. Шимків