ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4569/18 Номер провадження 22-ц/814/483/18Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Філоненко О.В.,

з участю відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_3, представника виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради - Батрака Є.П., представника позивача - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного провадження (з повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, та виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради,

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 року, постановлене суддею Турченко Т.В. (повний текст складено 02 жовтня 2018 року),

по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Полтавської міської ради, виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та зняття її з реєстрації у зв'язку з непроживанням у вказаній квартирі понад один рік без поважних причин. Зазначає, що неповнолітня дочка без реєстрації місця проживання проживає разом зі своїм батьком за адресою: АДРЕСА_2. Збереження реєстрації у належній їй, позивачці, на праві приватної власності квартирі створює їй перешкоди для здійснення прав власності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3.

Рішення суду вмотивовано тим, що наявність реєстрації неповнолітньої ОСОБА_6 у квартирі, власником якої є позивач, порушує право останньої на вільне володіння власністю. Тому порушене право підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відмовляючи у частині позовних вимог щодо знятття особи з реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду, яке набрало чинності, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

З рішенням суду першої інстанції не погодилися ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, та виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, та подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин, просять рішення районного суду скасувати й ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, посилаючись на міжнародні механізми захисту прав дітей, а також практику Європейського суду з прав людини у справах «Новоселецький проти України», «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії», вважає, що позивачем не доведено, а судом не досліджено наявність у відповідача іншого, окрім спірного, житла, що забезпечить захист житлових прав дитини.

Заперечує, як належний та допустимий доказ, - акт щодо непроживання у спірному житлі неповнолітньої, оскільки цей документ складений та засвідчений не належним чином та не належною установою.

Вважає, що спірні правовідносини мають бути врегульовані з урахуванням ч.2 ст.405 ЦК України, тоді як судом не були належним чином оцінені підстави не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні.

Виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не враховано причини непроживання неповнолітньої ОСОБА_6 у спірній квартирі, яку позивачка здає в оренду, що підтверджується належними доказами.

Зазначає, що позивачці на праві власності у м. Полтаві належать два житлових приміщення за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5. Між батьками неповнолітньої існувала домовленість, відповідно до якої позивачка подарує останню квартиру своїй дочці, однак наразі домовленість не виконана, а позивачка має намір продати вказану квартиру.

Вважає, що даний позов також пов'язаний з наміром позивача продати спірне житло, у зв'язку з чим органом опіки та піклування надіслані листи до ГТУЮ у Полтавській області та центру надання адміністративних послуг Полтавської міської ради для запобігання продажу житла, в якому зареєстрована неповнолітня ОСОБА_6

Наголошує, що для здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, яка позивачці надана не була.

Представником позивача - адвокатом ОСОБА_5 подано відзив на апеляційні скарги, у якому він просить залишити їх без задоволення, а рішення суд першої інстанції - без змін. Вважає, що доводи, викладені у скарзі ОСОБА_2 є припущеннями, які не стосуються предмета спору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволеннея апеляційних скарг, враховуючи наступне.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що позивач є власником квартири АДРЕСА_6 відповідно до договору дарування від 10.08.2000р./а.с.16/

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20.06.2011 розірвано шлюб, зареєстрований 15.10.2003р. Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, актовий запис № 1614, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7./а.с.24/

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3./а.с.23/

Згідно довідки ЖБК «ЛТАВА» від 04.05.2018 № 04/05 за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_7 (власник) та ОСОБА_6 (донька)./а.с.21/

Актом, складеним за участю громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_9, встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, понад один рік проживає без реєстрації разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_7./а.с.22/

Встановивши факт непроживання відповідача у спірному приміщенні більше одного року без поважних причин, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.391 ЦК України, дійшов висновку про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки її реєстрація в цьому житлі порушує право позивача, як власника, на вільне володіння та користування своїм майном. Обраний спосіб захисту порушеного права не пов'язаний з позбавленням власності, а чинне судове рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції. Доводи апеляційних скарг правильність їх не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням, заперечення фактів, які є встановленими, переоцінки доказів та грунтуються на хибному тлумаченні норм права.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № №2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ ЖК України.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, за змістом викладених норм власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом шляхом подання позову про визнаня цієї особи такою, що втратила право на користування житлом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_7 є власником двох об'єктів нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_8 та квартири АДРЕСА_9. За адресою останньої квартири зареєстровані позивач, як власник, та її неповнолітня дочка ОСОБА_6./а.с.16-17, 21,45/

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у липні 2017 року їх неповнолітня дочка ОСОБА_6 залишилася проживати разом з батьком у квартирі, що належить на праві власності позивачці за адресою: АДРЕСА_7.Даний факт сторони не заперечували, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 також підтвердив цей факт, пояснивши, що сам є зареєстрованим у АДРЕСА_11 в якій йому належить на праві власності 1/3 частина, а дочка зареєстрована у спірній квартирі, в якій не проживає.

Доводи відповідача про те, що неповнолітня дочка не проживає у спірному житлі з поважних причин, а саме, у зв'язку з перешкодами зі сторони позивача, апеляційним судом відхиляються, оскільки вони не підтверджені належними та допустимим доказами та суперечать його ж поясненням, що місце проживання дитини визначено за згодою батьків та самої неповнолітньої дитини.

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом встановлено, що місцем проживання неповнолітньої дочки сторін є квартира АДРЕСА_10, яка належить позивачу, й остання таке право за неповнолітньою дитиною визнала. Крім того, позивач мала намір забезпечити дочку житлом, передавши їй у дар вказану квартиру, про що свідчить рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 28.02.2017 № 39./а.с.46/ Між тим, відповідач не вчинив жодних дій, передбачених ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для здійснення реєстрації неповнолітньої за новим місцем проживання.

А тому доводи відповідача й органу опіки про те, що у разі задоволення позову неповнолітня дитина буде позбавлена житла, - не заслуговують на увагу.

Також відповідачем не доведено наявності перешкод зі сторони позивача у користуванні неповнолітньою дочкою спірною квартирою за місцем її реєстрації, оскільки зміна місця проживання неповнолітньої стала наслідком домовленості сторін та самої дитини щодо її місця проживання після розлучення батьків.

Доводи апеляційних скарг, що позов пов'язаний з наміром позивача продати спірне житло, не спростовують висновку районного суду про те, що зберження реєстрації неповнолітньої дитини є прешкодою у здійсненні позивачем свого права власності щодо даної квартири, яке включає право право володіння, користування та розпорядження цим майном на власний розсуд.

Апеляційним судом також відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 з посиланням на практику Європейського суду щодо недоведеності, що він разом з неповнолітньою дочкою на законних підставах набули права користування квартирою АДРЕСА_5 та що вони мешкають в цьому приміщенні на постійній основі, де дитина є «вдома» і її житлові права надійно захищені.

З огляду на встановлені фактичні обставини, такі доводи свідчать про те, що відповідач під виглядом захисту прав неповнолітньої дочки прагне забезпечити перш за все своє право на проживання у житловому приміщенні, яким володіє позивачка, та перешкодити останній у розпорядженні своєю власністю. Натомість відповідач, діючи в інтересах неповнолітньої дочки, не вчинив жодних дій, крім звернення в орган опіки із заявою про заборону позивачу на відчуження квартири, щодо реєстрації фактичного місця проживання дитини.

Наведена ОСОБА_2 практика Європейського суду з прав людини не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки правовідносини у вказаних справах не є тотожними за суб'єктним, об'єктним і змістовним критеріями даної справи та регулюються іншими нормами закону, зокрема: визнання недійсною прописки та самовільне зайняття жилого приміщення («Кривіцька і Кривіцький проти України»), незаконне проникнення до квартири, викрадення речей та виселення («Новоселецький проти України»), проживання осіб без реєстрації шлюбу понад 10 років у помешканні без реєстрації у ньому («Прокопович проти Росії»).

При прийнятті оскаржуваного рішення судом досліджені фактичні обставини справи та встановлено відсутність існування достатніх і тривалих зв'язків відповідача зі спірним помешканням, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16 та прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У суді першої інстанції та в апеляційному суді достовірно встановлено, що реєстрація місця проживання неповнолітньої не співпадає з місцем її проживання, а останнє визначено за згодою батьків та з урахуванням інтерсів неповнолітньої.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, та виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.12.2018.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак