Справа № 147/844/17
Провадження № 22-ц/772/949/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 147/844/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач - Державне підприємство «Тростянецький спиртовий завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод», на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області (головуючий суддя Волошин І.А.), дата складення повного судового рішення 02 березня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплат,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час розрахунку.

Свої вимоги мотивував тим, що він 13 жовтня 2015 року був прийнятий на посаду штукатура ІІІ розряду ДП «Тростянецький спиртовий завод».

13 листопада 2015 року позивач був переведений на посаду підсобного робітника, з якої 24 листопада 2015 року звільнений за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

18 грудня 2015 року позивача було прийнято на посаду підсобного робітника в сировинний відділ, а 13 червня 2016 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін. Зазначене підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Проте, всупереч вимогам законодавства, за період роботи ОСОБА_3, позивач не виплачував йому заробітну плату та не провів з ним остаточний розрахунок в день звільнення.

Відповідно до довідки про доходи від 11 серпня 2017 року № 187, виданої ДП «Тростянецький спиртовий завод», за час роботи позивачу нарахована заробітна плата в сумі 6047,33 грн., з якої підлягає утриманню 524,68 грн. податків.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 5522,65 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 9396, 26 грн.

В ході розгляду справи позивач відмовився від позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП Тростянецький спиртовий завод на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 9396,26 грн. грн. з послідуючим утриманням всіх податків і обовязкових платежів.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» в дохід держави 640,00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «Тростянецький спиртовий завод» просить рішення суду першої інстанції скасувати. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає, що судом першої інстанції порушено правила підвідомчості даного спору, оскільки у провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 10/47-08 за заявою боржника ДП Тростянецький спиртовий завод про банкрутство, а тому з урахуванням положень ст. ст. 12, 16 ГПК України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» заявлені позовні вимоги мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони у справі та їх представники не зявилися, тому справа розглянута за їх відсутності.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та змісту положень п.8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, дійшов до висновку, що апеляційна задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Апеляційний суд переконаний, що рішення суду першої інстанції таким вимогам повністю відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 у період з 13 жовтня 2015 року по 12 листопада 2015 року працював на посаді штукатура ІІІ розряду ДП «Тростянецький спиртовий завод». Наказом № 180-к від 12 листопада 2015 року його було звільнено з даної посади у звязку із закінченням строку дії строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

13 листопада 2015 року згідно з наказом №187-к від 12 листопада 2015 року ОСОБА_3 прийнято в ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду підсобного робітника, а 24 листопада 2015 року звільнено з роботи за угодою сторін.

18 грудня 2015 року ОСОБА_3 прийнято на посаду підсобного робітника в сировинний відділ, наказом № 2016-06-13-1-к від 13 червня 2016 року звільнено з даної посади за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України.

Сторонами не заперечується, що на час звільнення позивача з роботи мала місце заборгованість по заробітній платі у розмірі 6047,33 грн, включаючи компенсацію за невикористану відпустку 251,67 грн, з якої підлягає утриманню 524,68 грн. податків, а також те, що борг із заробітної плати відповідачем погашено лише у листопаді 2017 року, що також підтверджується копіями видаткового та фіскального чеків ВД УДППЗ «Укрпошта» та списку № 19 згрупованих поштових відправлень (а.с. 24, 48, 50).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено повного розрахунку із позивачем при звільненні, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України в межах заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зокрема щодо визнання права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого має бути визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), а також, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року, згідно з якою передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 15 серпня 2016 року, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Відтак, доводи апеляційної скарги, про невставновленість судом вини підприємства, що є обов'язковою умовою виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, апеляційний суд вважає безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не заперечував існування боргу перед позивачем та факт несвоєчасного розрахунку, в той же час, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, не надав жодних належних доказів на підтвердження вжиття ним відповідних заходів щодо своєчасної виплати належних позивачеві сум при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Вірним також є висновок суду про те, що при розрахунку середнього заробітку слід виходити з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували дню звільнення, тобто квітень-травень 2016 року, що в повній мірі відповідає абзацу 3 пункту 2 Порядку, де зазначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати, суд першої інстанції правильно взяв до уваги дані довідки про доходи № 187 від 11 серпня 2017 року (а.с. 8), що узгоджуються із індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України ОК-5 (а.с. 9-10), згідно з якими ОСОБА_3 за квітень-травень 2016 року нараховано заробітну плату в розмірі 1200,80 грн., і відповідно до п. 5 розділу IV Порядку шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 за вказаний період становить 30,02 грн.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що періодом затримки розрахунку є час з 14 червня 2016 року (наступний день після звільнення) по 21 листопада 2017 року (день фактичного розрахунку), що підтверджується копіями видаткового фіскального чеків ВД УДППЗ «Укрпошта» та списку № 19 згрупованих поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи (а.с. 24, 48, 50). Разом з тим суд першої інстанції, врахувавши межі заявлених позовних вимог, наданий позивачем розрахунок за період з 14 червня 2016 року по 08 вересня 2017 року, вважав за доцільне визначити кількість робочих днів затримки розрахунку саме за вказаний позивачем період, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період складає 48885,84 грн. (126,32 грн.*387робочих днів).

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства не заслуговують на увагу з тих підстав, що Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI, який набрав чинності 19 січня 2013 року, «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 ГПК (чинного станом на 19 січня 2013 року) доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» розділ X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19 січня 2013 року.

У справі встановлено, що ухвалу Господарського суду Вінницької області про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «Тростянецький спиртовий завод» постановлено 21 березня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в частині, що встановлює виключну підвідомчість справ про стягнення заробітної плати з боржника господарським судам, а тому такий спір правильно розглянуто судом першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та переконаний, що доводи апеляційної скарги, наведені на її обґрунтування, їх не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому визнає, що місцевий суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у звязку з цим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» залишити без задоволення, а рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: