Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 487/3089/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 травня 2018 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю секретаря судового засідання Довженко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

08 червня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення боргу у розмірі 17400 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що з 2012 року відповідач ОСОБА_2, будучі працівником Благодійного фонду «Хесед», доглядала за його хворою дружиною. Позивач вказує на те, що за період здійснення догляду відповідач позичала у дружини позивача, його дочки та особисто у позивача кошти на загальну суму 17400 грн. (16400 грн.: 40 доларів США, що еквівалентно 1000 грн.). 03 серпня 2016 року померла дружина позивача. Після смерті дружини позивача, відповідач повідомив позивачу про те, що він не в змозі повернути йому загальну суму боргу, в підтвердження своїх вимог позивач подав суду копії розписок.

Посилаючись на те, що до цього часу відповідач не повернув позивачу позичені в останнього грошові кошти, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 17400 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2017 у вказаній цивільній справі відкрито провадження.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.09.2017 цивільну справу № 487/3089/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, передано для розгляду за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2017 вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Шароновій Н.О.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2017 року цивільну справу № 487/3089/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики суддею Шароновою Н.О. прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1не з`явився, при цьому 10.04.2018 подав на адресу суду заяву, в якій повідомив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 без повідомлення причин у судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання; відзив не подавала.

Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, при цьому суд виходить з такого.

Відповідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини і відповідач заборгував йому грошові кошти в сумі 17400 грн. та на підтвердження своїх вимог надав суду копії розписок, за якими просив суд стягнути з відповідача суму неповернутого боргу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повина бути оформлена також у письмовій формі. При цьому такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, паспортні дані та ідентифікаційний код позичальника і кредитора. Сума передана в борг, вказується цифрами і прописом для виключення спорів з приводу її розміру.

Крім цього, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів.

Водночас у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Разом з цим, надані позивачем на підтвердження укладення договору позики копії розписок, а також аркуші паперу, на яких містяться незрозумілі записи, не можуть бути підтвердженням факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки зі змісту вказаних розписок не вбачаються відомості щодо сторін договору, зокрема, не вказана детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу, як позики.

Таким чином, з огляду на те, що розписка може замінювати собою договір позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та відомості позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума позики, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін, надані позивачем копії розписок, а також аркуші паперів із зазначенням грошових сум, які позивачем розцінюються як розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами договору позики.

При цьому, позивачем в розумінні положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог не надано суду боргової розписки, яка б підтверджувала укладення між сторонами договору позики в письмовій формі, оскільки з їх змісту не вбачається, що вони взагалі стосуються позивача та відповідача, так як не містять їх анкетних даних, тощо.

Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦК України обов'язок доказування у цивільному процесі покладається на сторін, разом з цим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, відсутні докази, які б вказували на існування між сторонами договірних правовідносин, які випливають із договору позики.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких підстав, суд оцінивши докази в їх сукупності та ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не представлено суду належний договір позики укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2, який би був укладений відповідно до вказаних вимог закону й відповідно вважає, що між сторонами відсутній договір позики, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Апеляційного суду Миколаївського області.

Суддя Н. О. Шаронова

21.05.2018