Справа № 368/1455/18
провадження № 2/368/633/18
Рішення

Іменем України

"12" листопада 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участю секретаря судового засідання Назаренко А.І.

представника позивача ОСОБА_1

та відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 050 гривень 00 копійок на виконання зобов'язання, що виникло відповідно до договору позики №20-01-18/К від 20.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 27 649 гривень 75 копійок в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання та усі судові витрати, в тому числі витрати позивача на правничу допомогу, покласти на відповідача, обґрунтовуючи позов наступним.

У січні 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики №20-01 -18/К від 20.01.2018 року, на підставі якого ним було надано відповідачу позику у розмірі 4 050 гривень 00 копійок.

На виконання п. 1.2. договору відповідачем було надано позивачу розписку від 20.01.2018 року на підтвердження факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 4 050 гривень 00 копійок.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 договору та розписки від 20.01.2018 року грошові кошти отримані відповідачем згідно договору мають бути повернуті позивачу протягом 30 календарних днів, а саме - до 20.02.2018 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак, станом на сьогодні відповідач не виконав свої зобов'язання та не повернув йому отримані в позику грошові кошти.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3.1. договору позичальник (відповідач) зобов'язаний сплачувати 3% від загальної суми позики (4 050 грн.) за кожен день прострочення починаючи з 21.02.2018 року. Крім того, на відповідача покладено обов'язок щодо сплати інфляційних збитків.

Відповідно до розрахунків позивача інфляційні збитки від прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем складають 69 гривень 25 копійок, а сума грошових коштів, що відповідно до п. 3.1. договору має бути сплачена на користь позивача за прострочення виконання зобов'язання, складає 27 580 гривень 50 копійок.

Враховуючи вищенаведене, загальна сума, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача складає 31 699 гривень 75 копійок, включаючи суму простроченого грошового зобов'язання в розмірі 4 050 гривень 00 копійок, інфляційні витрати в розмірі 69 гривень 25 копійок та один відсоток денних від простроченої суми в розмірі 27 580 гривень 50 копійок.

У зв'язку з тим, що відповідач відмовляється у добровільному порядку виконати свої зобов'язання, позивачем було прийнято рішення про звернення до суду з метою захисту своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для отримання правничої допомоги в межах даної судової справи позивачем було укладено з Адвокатським об'єднанням "Адвокати України" договір № 21/09/2018-пд про надання правової допомоги від 21.09.2018 року.

На підставі та на умовах договору про надання правової допомоги АО "Адвокати України" відповідно до Акту №1 про надану правову допомогу від 24.09.2018 року надало Позивачу наступну правову допомогу: (1) зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції; (2) ознайомлення з обставинами справи, збір доказової бази та додаткових відомостей; (3) складання тексту та подання до суду позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Гонорар за вищевказані послуги встановлено у Акті №1 про надану правову допомогу від 24.09.2018 року, відповідно до цін зазначених у Додатковій угоді №1 від 21.09.2018 року, та складає 3 000 гривень 00 копійок.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до умов Договору, Додаткової угоди №1 від 21.09.2018 року та Акту №1 про надану правову допомогу від 24.09.2018 року, у нього, як у клієнта АО "Адвокати України", виникло зобов'язання щодо сплати на користь АО "Адвокати України" гонорару за надану правову допомогу у розмірі 3 000 гривень 00 копійок.

За таких обставин у нього виникло грошове зобов'язання щодо оплати фактично наданої правової допомоги, що наразі є невиконаним, однак підлягає сплаті у майбутньому. Вважає, що вказані його витрати мають бути компенсовані відповідачем саме через небажання останнього виконати покладене на нього грошове зобов'язання добровільно та у позасудовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивача визнає. В дійсності ним бралися кошти у кредит, які надав позивач. В позасудовому порядку позивач лише раз до нього звернувся і тоді, коли в нього не було можливості віддати кошти. Всю суму зразу віддати він не має можливості, але борг позивачу поверне.

Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, вивчивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 20-01-18/К, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4 050,00 грн. та зобов'язався їх повернути не пізніше 18 год. 00 хв. 20 лютого 2018 р.

Згідно п. 3.1. договору позичальник (відповідач) зобов'язаний сплачувати 3% від загальної суми позики (4 050 грн.) за кожен день прострочення починаючи з 21.02.2018 року. Крім того, на відповідача покладено обов'язок щодо сплати інфляційних збитків.

Окрім того, позивач надав розписку, яка є додатком до договору, згідно якого ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 кошти в сумі 4050,00 грн.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

Відповідач умов договору позики не виконав.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

На виконання п. 1.2. договору відповідачем було надано позивачу розписку від 20.01.2018 року на підтвердження факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 4 050 гривень 00 копійок.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 договору та розписки від 20.01.2018 року грошові кошти отримані відповідачем згідно договору мають бути повернуті позивачу протягом 30 календарних днів, а саме - до 20.02.2018 року.

Окрім того, суд приймає розрахунок, зроблений позивачем щодо розрахунку інфляційних збитків від прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем складають 69 гривень 25 копійок, а сума грошових коштів, що відповідно до п. 3.1. договору має бути сплачена на користь позивача за прострочення виконання зобов'язання, складає 27 580 гривень 50 копійок.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_2 не спростовано розписку позичальника, яка у сенсі положень частини 2 статті 1047 ЦК України посвідчує передання ОСОБА_3 ОСОБА_2 визначеної у розписці грошової суми. Оригінал боргової розписки знаходився у ОСОБА_3І, що є підтвердженням неповернення боргу, та був переданий суду для приєднання до матеріалів справи.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

ОСОБА_2 сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (абзаци перший та другий частини першої статті 7 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано копію розписки від 20.01.2018 року, оригінал якого був оглянутий під час судового розгляду.

Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання ОСОБА_2 боргового зобов'язання перед ОСОБА_3

Правові підстави для відмови в позові до ОСОБА_2 відсутні, тому суд задовольняє позовні вимоги позивача та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 050 грн.. 00 коп. на виконання зобов'язання, що виникло відповідно до договору позики № 20-01-18/К від 20.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 27 649 грн.. 75 коп. в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Що стосується судових витрат, то слід зазначити наступне.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною першої, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, судом встановлено, що при зверненні до суду, позивач надав договір № 21/09/2018-пд про надання правової допомоги від 21.09.2018 р. та розрахунок юридичних послуг, розрахунок яких становить 3000,00 грн.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Практика Європейського суду з прав людини по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 та по справі "Загородній проти України" від 24.11.2011, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Виходячи з вищенаведеного та з положень витягу угоди про надання правової допомоги № 21/09/2018 від 21.09.2018 року та розрахунку юридичних послуг, суд вважає, що понесені витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 3000 грн. 00коп.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При такому вирішенні позову з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати понесені ним по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.. 99 Конституції України, ЦК України, ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) 4 050 (чотири тисячі п'ятдесят) грн.. 00 коп. на виконання зобов'язання, що виникло відповідно до договору позики № 20-01-18/К від 20.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) 27 649 (двадцять сім тисяч шістсот сорок дев'ять) грн.. 75 коп. в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн.. 00 коп.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київської апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.11.2018 р.

Суддя І.І. Шевченко