Справа № 161/2205/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/555/18 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Киці С.І.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 20 грудня 1980 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 липня 2014 року шлюб було розірвано.

Позивач зазначає, що за час шлюбу ними було придбано за спільні кошти кооперативну квартиру АДРЕСА_1. Пайові внески за квартиру сплачувались поквартально з третього кварталу 1987 року по перший квартал 1992 року включно. Ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу по АДРЕСА_3 було видано 06 липня 1988 року на ім'я ОСОБА_2, до складу сім'ї входили дружина ОСОБА_1, донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_4.

Незважаючи на те, що у вказаній квартирі відповідач ОСОБА_2 не проживає з 2011 року, їй стало відомо, що 17 вересня 2014 року він зареєстрував за собою право приватної власності на вищевказану квартиру. Позивачка вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки квартира придбана нею та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі шляхом сплати у повному обсязі у 1992 році пайового внеску до кооперативу за кошти, які були одержані внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, а тому вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведене та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено визнати квартиру АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1980 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 липня 2014 року між ними розірвано (а.с. 9-10).

06 липня 1988 року відповідачу ОСОБА_2 з сім'єю виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів видано ордер НОМЕР_1 на право зайняття житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2. Склад сім'ї: дружина ОСОБА_1, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_5 (а.с.13).

Згідно із довідкою Луцької кооперативної житлово-експлуатаційної контори № 8 ЖБК від 03 лютого 2017 року № 3/1 ОСОБА_2 є членом кооперативу НОМЕР_1 по АДРЕСА_3. Перший пайовий внесок сплачений в об'єднаний кооператив до заселення будинку в сумі 3 300 крб. Заборгованості по сплаті пайових внесків немає. Залишок сплачено в першому кварталі 1992 року в повному обсязі (а.с. 21).

Отже, пайові внески за спірну кооперативну квартиру виплачено в повному обсязі у 1992 році (а.с. 21).

Судом також встановлено, що сторони, перебуваючи у шлюбі, не отримували свідоцтва про право власності на спірну квартиру та не вносили відповідних відомостей у Реєстр речових прав на нерухоме майно. Після розірвання шлюбу у квартирі продовжують бути зареєстровані позивач, відповідач та двоє їх дітей.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2017 року, відповідач ОСОБА_2 17 вересня 2014 року зареєстрував за собою право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Згідно з ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз'яснень, викладених у п.п. 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

З огляду на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1980 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 липня 2014 року було розірвано, а повне внесення паю в ЖБК за квартиру відбулося в 1992 році, тому, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була набута в період зареєстрованого шлюбу сторонами та є їх спільною сумісною власністю, є правильним, підтверджується наявними у справі доказами та узгоджується з нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року, чинній на час розгляду даної справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України у редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року(в подальшому ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідач ОСОБА_2 всупереч положенням ст. 60 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року та ст. 77-81 ЦПК України не довів та не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за його особисті кошти, як і не надав доказів того, що після сплати пайового внеску між ним та позивачем укладалася письмова угода, якою був визначений інший правовий статус спірної квартири.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом рішення в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки право спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру було порушено відповідачем 17 вересня 2014 року внаслідок оформлення ним права власності на квартиру на себе особисто, в той час як із позовом до суду позивач звернулась 08 лютого 2017 року, тобто у межах загального строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В решті рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, оскільки не оскаржується відповідачем, а також було предметом перегляду Апеляційним судом Волинської області за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, за результатами якого в даній справі 14 лютого 2018 року була прийнята постанова.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді