Справа № 342/1075/17
Провадження № 22-ц/779/651/2018
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі :

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на ухвалу Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року під головуванням судді Федів Л.М., у м. Городенка,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 23.03.2018 року подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частку об'єктів нерухомого майна.

Ухвалою Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року заяву про забезпечення позову повернуто ОСОБА_2.

Не погодившись з даною ухвалою суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку повертаючи заяву про забезпечення позову.

Апелянт вказує на те, що коли в суду відсутні відомості потрібні для забезпечення позову, то відповідно до ч.3,4 ст. 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з'ясування питань, пов'язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін. Отже суд має змогу і правову можливість дізнатися кому належить майно, на яке просять накласти арешт, зокрема оцінити наявність в справі доказів про належність майна відповідачу чи позивачу на праві власності. Представник апелянта зазначає, що в суду були всі докази, а ухвала суду містить надлишковий формалізм, що перешкоджає в доступі до правосуддя.

Щодо засобів зв'язку позивача та відповідача, то апелянт вважає, що з огляду на п.2 ч. 2 ст. 151 ЦПК України надання номерів засобів зв'язку та адресу електронної пошти, здійснюється за наявності, тому надання такої інформації не є обов'язком, а бажанням заявника.

Щодо дійсної вартості майна, то з моменту відкриття провадження у справі позивачем були надані належним чином засвідчені копії доказів суб'єкта оціночної діяльності в Україні ЕТВО «Придністров'я», про що позивачем зазначено і в заяві про забезпечення позову, які підтверджують вартість майна, на яке позивач просить накласти арешт, тому у цій частині відомості оскаржуваної ухвали є надуманими повністю. До справи додані належним чином засвідчені позивачем копії доказів з яких вбачається кому належали малі архітектурні форми, які використовуються в комерційних цілях. Тому в суду не було підстав вважати, що позивачем не надано доказів того кому належить майно.

Що стосується відсутності обґрунтування необхідності забезпечення позову, то в заяві про забезпечення позову цьому відведено окремі розділи, а тому в цій частині ухвала не відповідає фактичним обставинам та письмовим доказам, які є в матеріалах справи за позовом ОСОБА_2.

Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому зазначає, що подана апелянтом скарга не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає до задоволення. Вважає, що суд першої інстанції в своїй ухвалі правильно зазначив про відсутність обґрунтування необхідності забезпечення позову заявленим позовним вимогам. Апелянт зсилався на публікацію в газеті «Край», яка не стосувалася ОСОБА_3 Оскільки, газетна стаття, яка містить суб'єктивні міркування її автора, жодним чином не доводить його намагання відчужити спірне майно третім особам. ОСОБА_2 надавала витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак вказаний пошук інформації з реєстру формується за частковим співпадінням прізвища, імені та по батькові та ідентифікаційному номері особи. А тому такий результат не є достовірною інформацією. Тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без зміни.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Із змісту п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами існує реальний спір про поділ спільного майна подружжя.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з'ясування питань, пов'язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для повернення заяви про забезпечення позову, з підстав, зазначених в ухвалі, а тому оскаржувана ухвала є помилковою.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням заяви до суду першої інстанції для продовження розгляду з метою вирішення по суті питання про можливість забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити. Ухвалу Городенківського районного суду від 23 березня 2018 року скасувати, а заяву направити для продовження розгляду до суду першої інстанції

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

Г.П. Мелінишин