Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 335/12680/16-ц

провадження № 61-9081св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі ОСОБА_5: ОСОБА_8, ОСОБА_14,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Гашук К. В. від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Трофимової Д. А. від 11 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7заборгованості за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 08-315А112-К у сумі 8 153,29 дол. США та судового збору у сумі 3 206,45 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 08-315А112-К, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 18 231 дол. США зі сплатою 8,88 % річних, з кінцевим строком повернення до 28 травня 2015 року. Цього ж дня на забезпечення виконання указаного договору між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 08-315А112-П, а з ОСОБА_7 договір поруки № 08-315А112-П2, за умовами яких кожен із поручителів зобов'язався солідарно з ОСОБА_5 відповідати перед банком за виконання нею зобов'язання за кредитним договором.

16 липня 2009 року, 28 лютого та 03 березня 2014 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткові угоди №№ 1, 2, 3, 4 про внесення змін до кредитного договору, за умовами яких кредитний договір було викладено в новій редакції, сторони домовились про погашення частини заборгованості за кредитом, визначились із сумою заборгованості за кредитом та процентами, встановили процентну ставка за користування кредитом та змінили кінцевий термін погашення заборгованості до 02 березня 2019 року.

Оскільки ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 8 153,29 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 213 763,50 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3 068,67 дол. США; заборгованості за процентами у розмірі 5 084,50 дол. США; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 12 центів США, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та кожного з поручителів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 окремо на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 08-315А112-К у сумі 8 153,29 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, а оскільки відповідно до закону та умов договорів поруки відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобов'язались нести солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_5 кредитних зобов'язань, стягнув солідарно з позичальника та кожного із поручителів окремо на користь банку кредитну заборгованість.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки запереченням проти позову щодо відсутності заборгованості за кредитним договором та керувалися умовами кредитного договору, які діяли на момент його укладення, не враховуючи умови додаткових угод, які були укладені між сторонами в період лютий-березень 2014 роки. Зазначені умови передбачали нову редакцію кредитного договору, вони по суті були списанням кредитної заборгованості, а сплату процентів було відтерміновано до 02 березня 2019 року. Будь-якого права кредитору вимагати виконання умов кредитного договору достроково та застосування штрафних санкцій умовами додаткових угод передбачено не було. Крім того, стягуючи солідарно з поручителя ОСОБА_9 кредитну заборгованість, суди не врахували, що додатковими угодами від 28 лютого та 03 березня 2014 року без попереднього погодження з поручителем було змінено умови кредитного договору в частині збільшення строку користування кредитом та введення додаткової відповідальності за невиконання його умов, що в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України свідчить про припинення поруки. Разом із тим, апеляційний суд безпідставно відхилив доводи апеляційної скарги щодо недотримання нотаріальної форми додаткової угоди до договору поруки, що відповідно до частини третьої статті 639 ЦК України свідчить про те, що додатковий договір до договору поруки між сторонами не був укладений.

Статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що 29 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 08-315А112-К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 18 231 дол. США зі сплатою 8,88 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 травня 2015 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання указаного договору між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 08-315А112-П, а з ОСОБА_7 договір поруки № 08-315А112-П2, за умовами яких кожен із поручителів зобов'язався солідарно з ОСОБА_5 відповідати перед банком за виконання нею зобов'язання за кредитним договором.

16 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до кредитного договору № 08-315А112-К від 29 травня 2008 року, згідно з умовами якої змінено умови кредитування та перший абзац пункту 1.1 та підпункту 1.1.1, пункти 1.2, 2.1 кредитного договору викладені у новій редакції, відповідно до якої суму кредиту було визначено у розмірі 18 345,89 дол. США зі сплатою 8,88 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 травня 2017 року. Погашення кредиту здійснюється до 20 числа (включно) кожного місяця, починаючи з 20 червня 2008 року (останній платіж 28 травня 2017 року), згідно графіка погашення кредиту.

28 лютого 2014 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору, у зв'язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування ІБС «FlexCube» сторони дійшли згоди про викладення договору кредиту в новій редакції.

Цього ж дня між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору, згідно з умовами якого сторони домовились, що погашення частини заборгованості за кредитом у розмірі 7 000,00 дол. США здійснюється позичальником не пізніше 28 лютого 2014 року, вирішено черговість погашення заборгованості за кредитним договором.

03 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 4 до кредитного договору, відповідно до умов якого сторони визначили заборгованість за кредитом у розмірі 3 068,67 дол. США (підпункт 2.1 цього договору), заборгованість за процентами у розмірі 5 084,50 дол. США (підпункт 2.2 цього договору), встановили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,1 % річних та змінили кінцевий термін погашення суми заборгованості вказаної у підпунктах 2.1, 2.2 цього договору до 02 березня 2019 року (а. с. 28).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Так, заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 указувала на те, що не має кредитної заборгованості, оскільки свої зобов'язання перед банком щодо погашення тіла кредиту у розмірі 7 000 дол. США виконала за рахунок коштів отриманих від продажу заставного автомобіля марки «Peugeot 107», а щодо решти заборгованості за кредитом у розмірі 3 068,67 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 5 050,87 дол. США сторони додатковою угодою № 4 від 03 березня 2014 року погодили її списання за умови належного виконання позичальником умов указаної додаткової угоди в частині сплати процентів у розмірі 0,1 % річних, після чого кредитор зобов'язаний був 02 березня 2019 року анулювати позичальнику залишок заборгованості за кредитом. Оскільки позичальник своєчасно сплачувала проценти передбачені додатковою угодою, то правові підстави для покладання на неї обов'язку зі сплати заборгованості, визначеної банком у позові, відсутні.

Пунктом 2 додаткової угоди № 4 передбачено, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість за договором кредиту складає: заборгованість за кредитом у розмірі 3 068,67 дол. США та заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 5 050,87 дол. США (підпункти 2.1, 2.2).

Підпунктом 3.1 додаткової угоди № 4 сторони погодили, що позичальник зобов'язується повернути банку суми, зазначені в підпунктах 2.1. 2.2, в строк до 02 березня 2019 року.

Підпунктом 3.2 додаткової угоди № 4 було встановлено проценту ставку за користування кредитом у розмірі 0,1 % річних з дати підписання цього договору про внесення змін. Сплата строкових (поточних) процентів за користування кредитом, що нараховуються з дати підписання цього договору про внесення змін, здійснюється в загальному порядку, передбаченому договором кредиту (підпункт 3.3).

Пунктом 4 додаткової угоди № 4 встановлено, що у разі належного виконання позичальником умов цього договору про внесення змін в частині сплати процентів та сплати за графіком погашення кредиту, належного виконання умов пункту 3.3 цього договору про внесення змін, заборгованість позичальника перед кредитором, зазначена у підпунктах 2.1, 2.2 цього договору, підлягає анулюванню (спрощенню). При цьому, штрафні санкції за договором кредиту не застосовуються (а. с. 28).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що умови сплати кредиту та процентів за користування кредитом у строк, передбачений кредитним договором, позичальником не виконуються.

При цьому, погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд не звернув уваги на те, що обґрунтовуючи підстави позову щодо неналежного виконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, банк посилався на первісні умови кредитного договору, передбачені підпунктами 3.3.7-3.3.9, проте умови додаткової угоди № 4 до вказаного кредитного договору передбачали інший порядок повернення кредиту та відповідальність за його неналежного виконання.

Посилання позивача на первісні умови кредитного договору суперечить статті 653 ЦК України, відповідно до якої у разі зміни умов договору, зобов'язання між сторонами змінюються відповідно до змінених умов.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд належної оцінки умовам додаткової угоди № 4 не надав, не з'ясував, чи виконувалися позичальником зобов'язання передбачені підпунктами 3.2, 3.3 зазначених умов та чи не настали за встановлених обставин, передбачені пунктом 4 додаткової угоди № 4 підстави для анулювання заборгованості позичальника перед кредитором, зазначеної у підпунктах 2.1, 2.2 додаткової угоди № 4 (3 068,67 дол. США заборгованості за кредитом та 5 050,87 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом).

У судовому рішенні з цього приводу будь-які висновки відсутні.

Наданий банком розрахунок кредитної заборгованості не містить даних щодо наявної заборгованості позичальника перед кредитом щодо сплати процентів, передбачених підпунктами 3.2, 3.3 додаткової угоди № 4. Натомість передбачає лише заборгованість за кредитом у розмірі 3 068,67 дол. США, яка була визнана сторонами у підпункті 2.1 додаткової угоди № 4, та заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 5 050,87 дол. США, яка була визнана сторонами у підпункті 2.2 додаткової угоди № 4, а також пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 12 центів США (а. с. 6-9).

Проте, згідно даних долученої до касаційної скарги облікової картки № 36187485 від 28 лютого 2014 року про зняття з обліку для реєстрації заставного автомобіля Peugeot 107 кредит сплачений.

Разом із тим, стягуючи з відповідачів на користь банку пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 12 центів США, суд не врахував, що пунктом 4 додаткової угоди № 4 передбачено, що штрафні санкції за договором кредиту не застосовуються.

Заперечуючи проти позов щодо стягнення з неї кредитної заборгованості у солідарному порядку разом із позичальником, ОСОБА_7 указувала на припинення договору поруки в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України.

Так, згідно з частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Підпунктами 3.3.2 договорів поруки від 29 травня 2008 року № 08-315А112-П2 та № 08-315А112-П передбачено, що до моменту виконання зобов'язань забезпечених порукою кредитор не вправі змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового попередження поручителя (а. с. 29-30, 33-34).

Із матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2009 року між банком, позичальником та кожним із поручителем окремо укладено додаткову угоду № 1 до договорів поруки, умови якої передбачали внесення змін до договору поруки, передбачені додатковою угодою № 1 до кредитного договору, а саме, щодо визначеної сторонами суми кредиту у розмірі 18 345,89 дол. США та кінцевого терміну повернення всієї суми кредиту до 28 травня 2017 року (а. с. 31, 35).

03 березня 2014 року між банком, позичальником та кожним із поручителем окремо укладено додаткову угоду № 2 до договорів поруки, умови якої передбачали внесення змін до підпунктів 2.1.1 та 2.1.2 договорів поруки від 29 травня 2008 року № 08-315А112-П2 та № 08-315А112-П, а саме встановили, що кінцевий термін погашення основної заборгованості за кредитом визначений договором, яким обумовлене основне зобов'язання; сплата процентів за користування кредитом та комісій, у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов'язання (а. с. 32, 36-37).

Заперечуючи проти позову, поручитель ОСОБА_7 посилалась на те, що додаткова угода № 2 від 03 березня 2014 року до договору поруки не була нотаріально посвідчена, а оскільки пункт 3 додаткової угоди передбачав, що цей додатковий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, то в силу вимог частини четвертої статті 639 ЦК України така додаткова угода не має правового значення.

Так, частиною четвертою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Погоджуючись із висновками місцевого суду про задоволення позову до поручителів ОСОБА_7 та ОСОБА_6, апеляційний суд належної оцінки доводам апеляційної скарги та запереченням відповідачів не надав; не перевірив, чи створюють додаткові угоди № 2 від 03 березня 2014 року до договорів поруки для сторін права та обов'язки за обставин відсутності їх нотаріального посвідчення.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що додатковими угодами № 1 до договорів поруки сторони погодили лише суму кредиту 18 345,89 дол. США та кінцевий термін повернення кредиту до 28 травня 2017 року. Проте додатковою угодою № 4 до кредитного договору кінцевий термін погашення кредиту був змінений до 02 березня 2019 року.

Зміна кінцевого строку повернення кредиту призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитом та свідчить про збільшення відповідальності за основним зобов'язанням.

Вирішуючи спір по суті, суд будь-яких висновків з цього приводу не навів; не перевірив, чи надавали поручителі згоду на зміну строку кредитного договору, а відтак чи не припинилася за таких обставин порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України та чи є правові підстави для покладання на поручителів солідарного з позичальником обов'язку виконання основного зобов'язання.

З урахуванням наведеного, висновки апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та кожного з поручителів окремо у визначеному банком розмірі є передчасними.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції не встановлені, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило