АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3203/16-ц Номер провадження 22-ц/786/967/18Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Абрамова П.С., при секретарі: Гавриленко Л.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання іпотеки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким він отримав у кредит 17 тис. доларів США на споживчі потреби із сплатою 14,5% річних у термін до 20 серпня 2018 року. У той же день для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку належну їм квартиру №АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської області. На час звернення банку до суду із позовом зазначена квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є спадкоємцем померлої 5 червня 2012 року ОСОБА_5 Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму кредитної заборгованості в розмірі 12535 доларів 46 центів США. Судове рішення позичальником не виконано, унаслідок чого станом на 4 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13841 доларів 63 центи США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 3 003 доларів 40 центів США, проценти за користування кредитом у розмірі 2 013 доларів 10 центів США, пеня у розмірі 1 023 долари 63 центи США, залишок несплаченого кредиту у розмірі 6429 доларів 22 центи США, штраф у розмірі 1246 доларів 93 центи США.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру №АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської області, шляхом її продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири в сумі 434 579 грн.; виселити із вказаної квартири всіх зареєстрованих мешканців; зобов'язати Центр надання адміністративних послуг Кременчуцької міської ради Полтавської області зняти з реєстрації осіб, зареєстрованих у вказаній квартирі, а також стягнути з відповідачів понесені банком судові витрати.

У січні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 предявили зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки припиненим, зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов обґрунтовували тим, що 29 вересня 2016 року ОСОБА_4 помер. Посилаючись на статті 523, 608 ЦК України, зазначали, що зі смертю позичальника іпотека припиняється, оскільки вони не прийняли спадщину після нього та не надали згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником. Крім того, зазначали, що додатковим договором №1 від 24.06.2009 року, укладеним між банком та ОСОБА_4, були внесені зміни до кредитного договору від 21.08.2008 року №6808 в частині умов та строку повернення кредитних коштів, проте відповідні зміни до договору іпотеки внесені не були, іпотекодавців про зміну умов договору банк не повідомив та не отримав їх згоди на збільшення розміру їх відповідальності. Вказували, що вимоги про їх виселення безпідставні, так як передана в іпотеку квартира була придбана не за кредитні кошти, іншого житла у них немає.

Враховуючи вищевикладене, позивачі просили суд визнати припиненим договір іпотеки від 21 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2; внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо предмета іпотеки - квартири №АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської області.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обєднано в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 21 серпня 2008 року у розмірі 13 841 доларів 63 центи США звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 21 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7, зареєстрованим у реєстрі за №5441, а саме - квартиру №АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської області, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири в сумі 434 579 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що кредитне зобов'язання у зв'язку із смертю боржника не припинилося, оскільки допускає правонаступництво спадкоємцями, а тому іпотека також не припинена. Оскільки кредитне зобов'язання порушено, залишається не виконаним, іпотека є чинною, відтак вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором обґрунтовані. Разом з тим, вимоги про виселення іпотекодавців та членів їх сім'ї із займаного житлового приміщення безпідставні, так як таке виселення можливо лише з наданням відповідачам іншого постійного житлового приміщення, яке банком не запропоновано.

З даним рішенням суду не погодилися ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» та подали на нього окремі апеляційні скарги.

Так, ОСОБА_2, в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання іпотеки припиненою є незаконним та необґрунтованим, а тому прохав його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Банку, а зустрічні позовні вимоги про визнання поруки припиненою задовольнити.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано правовий висновок ВСУ, зроблений в постанові № 6-18цс13 від 17.04.2013 року щодо припинення поруки при заміні позичальника (внаслідок смерті) та вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо відстрочення звернення стягнення на предмет іпотеки. Також судом не взято до уваги те, що до кредитного договору були внесенні зміни щодо строку, порядку та форми погашення заборгованості, при цьому до іпотеки жодних змін не вносилося, а відтак судом безпідставно, без належних доказів дійсного розміру заборгованості померлого позичальника по тілу кредиту і процентам, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, також не враховано строк позовної давності.

В свою чергу, ПАТ «Державний ощадний банк України» не погодився з вказаним рішенням суду в частині відмови у примусовому виселенні зареєстрованих у спірній квартирі осіб та зняття їх з реєстрації, а тому вважає, що судове рішення в цій частині незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення даних вимог.

Зокрема апелянт вказує на те, що правила ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР на випадки, передбачені ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР не розповсюджуються, у звязку з чим виселення мешканців з житлового приміщення, що було придбане не за рахунок кредиту Банку, але повернення якого забезпечене іпотекою такого жилого приміщення, не супроводжується наданням іншого постійного приміщення особам, які висиляються.

Оскаржуване судове рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, рішенням колегії суддів апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада2017 року скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано припиненим договір іпотеки від 21 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 зареєстрований у реєстрі за №5441. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті зустрічного позову відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони присутні не були, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що21 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким він отримав у кредит 17 тис. доларів США на споживчі потреби із сплатою 14,5 % річних у термін до 20 серпня 2018 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку належну їм квартиру№АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської області, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3

Додатковим договором№1 від 24 червня 2009 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, внесено зміни до кредитного договору від 21 серпня 2008 року, а саме до підпунктів 1.5,1.6.1 щодо порядку погашення кредиту, нарахування відсотків та строку дії договору (а.с.133, т.1).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму кредитної заборгованості у розмірі 12 535 доларів 46 центів США (а.с.39-40, т.1)

Зазначене судове рішення ОСОБА_4 не виконано, внаслідок чого за розрахунком банку станом на 4 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 841 доларів 63 центи США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 3 003 доларів 40 центів США, проценти за користування кредитом у розмірі 2 013 доларів 10 центів США, пеня у розмірі 1 023 долари 63 центи США, залишок несплаченого кредиту у розмірі 6 429 доларів 22 центи США, штраф у розмірі 1 246 доларів 93 центи США.

Власниками квартири, переданої в іпотеку, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка успадкувала 1/3 частку квартири після смерті 5 червня 2012 року ОСОБА_5, відтак у силу статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця зазначеної вище квартири.

Вимогами від 17 березня 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомив ОСОБА_4 про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за ним, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на іпотечне майно у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором та про необхідність звільнення житлового приміщення - іпотечного майна, які були отримані позичальником та іпотекодавцями.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 10.04.2017, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8, вартість предмета іпотеки - квартири №АДРЕСА_1 (колишня вул. ОСОБА_6) у м. Кременчуці Полтавської областіскладає 434 579,00 грн. (з ПДВ).

29 вересня 2016 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті за заявою ПАТ «Державний ощадний банк України» Світловодською державною нотаріальною конторою Полтавської області було заведено спадкову справу. Спадкоємці ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У силу статей 525, 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині першій статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Отже, такої підстави припинення іпотеки як смерть боржника за основним зобов'язанням законом не передбачено.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 23 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій та третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої «Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобовязанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки)). Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника, отже, ліквідація несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України»» реалізувало своє право іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до суду з позовом у травні 2016 року, в період дії договору іпотеки, коли зобов'язання, забезпечене іпотекою, належним чином не виконувалося, та до того, як позичальник ОСОБА_9 помер (29 вересня 2016 року), а тому банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки і іпотека не є припиненою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 10 лютого 2016 року № 6-216цс14 та № 6-84цс15.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що у даному випадку кредитне зобов'язання не припинилося у зв'язку зі смертю боржника, оскільки допускає правонаступництво, а тому іпотека також не є такою, що припинена.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки.

Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

За таких обставин, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою, оскільки кредитне зобов'язання порушено, та залишається не виконаним, а іпотека на цей час є чинною.

Одночасно, колегією суддів, при перевірці правильності наданих позивачем розрахунків суми заборгованості в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, встановлено, що вона є неправильною, оскільки визначена з порушенням простих арифметичних правил. Правильна сума заборгованості виходячи із заявлених позивачем сум, складає 13716,28 доларів США. За таких обставин рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Доводи апелянта, щодо припинення договору іпотеки у звязку із смертю боржника та на підставі ст. 559 ЦК України у звязку із збільшенням відповідальності, є необґрунтованими, та такими, що сформовані на підставі довільного тлумачення змісту ст. ст. 559, 608 ЦК України та неправильного розуміння понять «застава» і «порука». Крім того, вказівки на те, що судом першої інстанції не взято до уваги правову позицію Верховного Суду України висловлену в постанові №6-18цс13 від 17.03.2013 року, також є безпідставними, оскільки останнім не враховано, що дана правова позиція у подальшому була змінена та уточнена.

Доводи апелянта, щодо наявності підстав застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу, оскільки в суді першої інстанції, відповідачами про наявність підстав для застосування положень даного Закону не заявлялося, відповідних доказів не надавалося.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог банку про виселення іпотекодавців та членів їх сім'ї із займаного житлового приміщення.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, положеннями частин першої та другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В даному випадку, виселення іпотекодавців та членів їх сім'ї із займаного житлового приміщення можливо лише з наданням відповідачам іншого постійного житлового приміщення, яке банком не запропоновано. Отже, вимога банку про зняття відповідачів з реєстрації не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю.

Перевіркою обґрунтованості вимог позивача щодо включення до суми заборгованості сум пені та штрафу, та відповідність даних вимог правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15, колегія суддів встановила, що нарахування позивачем пені та штрафу було проведено за різні порушення умов кредитного та іпотечного договорів, а тому подвійна цивільно-правова відповідальність відсутня, що вказує на законність зазначених вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2, та публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та зміни рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року в частині уточнення суми заборгованості, яка підлягає стягненню.В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року в частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року, в рахунок якої проводиться звернення стягнення на предмет іпотеки до 13 716 доларів 28 центів США.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22 травня 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_10 /підпис/ ОСОБА_11

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: