Провадження № 2/760/1545/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді - Лазаренко В.В.

з участю секретаря - Каліщук М.В.

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

20.12.2016 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до позовної заяви про збільшення позовних вимог, поданої 11.04.2017 представник позивача просить визнати недійсним договір іпотеки № 1863 від 25.06.2015 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., а також, визнати за позивачем право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 123, 90 кв.м, у тому числі жилою площею 64,90 кв.м..

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрованого в реєстрі за №73, він є власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

В 2015 році позивачу стало відомо, що вищевказана квартира вибула із його права власності без його відома, у зв'язку з чи м він звернувсь до суду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.05.2016, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2016, договір купівлі-продажу, за яким квартира позивача перейшла у власність відповідача ОСОБА_7, було визнано недійсним і спірне майно витребуване у відповідача.

28.07.2016 право власності на спірне майно було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6, дана реєстрація відбулася на підставі договору іпотеки №1863 від 25.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.. укладеного між відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Предметом договору іпотеки була спірна квартира АДРЕСА_1, право власності було зареєстровано 28.07.2016 за №15632575 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М..

Дії відповідача ОСОБА_6 щодо реєстрації за собою права власності на спірну квартиру були незаконним, оскільки на час реєстрації за рішенням суду, вказана квартира була витребувана у іпотекодавця ОСОБА_7 на користь позивача.

Вважає, що договір іпотеки був укладений та забезпечений нерухомим майном, що не належало іпотекодавцю, оскільки було набуто ним незаконно, а тому просить скасувати вказаний договір іпотеки та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

В судовому засідання представник позивача повністю підтримав позовну заяву та просив задовольнити з зазначених у ній підстав.

Представники відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти позову заперечували, посилаючись на те, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки є неправомірними, оскільки наслідком недійсності договору іпотеки є реституція, яка як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, а позивач не є стороною договору іпотеки.

Відповідач ОСОБА_7 та третя особа у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, однак про причини своєї неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність до суду не направили.

Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, а також думку учасників процесу, суд прийшов до висновку, про можливість розгляду справи у відсутності відповідача ОСОБА_7 та третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М..

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 02.02.2010 між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, який діяв від імені ОСОБА_5, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким позивач придбав у власність вищевказану квартиру та у встановленому законом порядку здійснив державну реєстрацію права власності на дану квартиру, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № НОМЕР_3 від 08.02.2010.

Як посилається позивач, в 2015 році йому стало відомо про те, що спірна квартира була відчужена без його згоди, а тому він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Так, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.05.2016, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2016, спірну квартира АДРЕСА_1 було витребувано у відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_5.

Окрім іншого, даним рішенням суду було встановлено, що 10.02.2010 ОСОБА_13 від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 25.12.2009 продав, а ОСОБА_14 купив квартиру АДРЕСА_1. Зазначена угода оформлена договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2010, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та зареєстрована в реєстрі за № 89.

Згідно з відміткою на договорі право власності ОСОБА_14 на вищезазначену квартиру 15.02.2010 було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Однак, з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.10.2015 № 14329 (И-2015) випливає, що згідно з реєстровими книгами Бюро станом на 31.12.2012 право власності на квартиру спірну за ОСОБА_14 не реєструвалося.

15.06.2015 право власності ОСОБА_14 на вищезазначену квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.. У цей же день ОСОБА_14 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрований в реєстрі за № 1693. За умовами цього договору ОСОБА_7 набув у власність спірну квартиру. Цього ж дня право власності ОСОБА_7 на дану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А..

На підставі досліджених судом обставин, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 було визнано недійсним.

В ході розгляду справи судом також було встановлено, що ОСОБА_7 не є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вона була у нього витребувана на користь ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №81287666 від 27.02.2017, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6. Підставою виникнення права власності у ОСОБА_6 на дану квартиру є договір іпотеки № 1863 від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А..

З даної довідки також вбачається, що договір іпотеки № 1863 від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Обґрунтовуючи сої вимоги щодо визнання договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, позивач посилався зокрема і на те, що договір іпотеки був укладений та забезпечений майном, що не належало іпотекодавцю, оскільки було набуто ним незаконно.

Згідно абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті п'ятої вищевказаного Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, суд приходить до висновку, що відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Отже, оскільки передача обтяження майна є видом розпорядження, то лише власником майна воно могло бути передано в іпотеку.

Разом з тим, іпотекодавець ОСОБА_7, у якого за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.05.2016 спірна квартира була витребувана на користь ОСОБА_5 права власності на майно, передане ним в іпотеку, не набув.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства.

ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, на що вказано у пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України).

Таким чином, оскільки предмет іпотеки було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, то оспорюваний договір суперечить вимогам закону, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_7о. та ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на спріну квартиру, суд приходить до наступного.

Як зазначалося вище, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, з правовідносин, що склалися між сторонами, вбачається, що відповідачами не визнається право власності позивача на квартири АДРЕСА_1, т.я. вони здійснюють дії щодо розпорядження даною квартирою на власний розсуд баз згоди позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач обрав правильний спосіб захисту своїх порушених прав щодо здійснення права власності на спірну квартиру, а тому його вимоги щодо визнання за ним права власності на квартиру квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, а саме по 2`275,60 грн. з кожного.

Керуючись ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 203, 215, 216, 317, 319, 321, 328, 330,334, 380, 392 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 81-82, 263-265, 354-355 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) до ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_3), ОСОБА_7 (РНОКПП не відомий, АДРЕСА_4), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна (АДРЕСА_5), про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки № 1863 від 25.06.2015 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Есталіною Анатоліївною.

Визнати за ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 123, 90 кв.м, у тому числі жилою площею 64,90 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) витрати з оплати судового збору в сумі 2`275,60 грн..

Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП не відомий, АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) витрати з оплати судового збору в сумі 2`275,60 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 23.04.2018.

Суддя В.В. Лазаренко