КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/938/2018 Головуючий у 1 інстанції - Піхур О.В.
Унікальний номер справи № 761/9268/17 Доповідач - Андрієнко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

ПоліщукН.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Національного музею історії України, треті особи: генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_5, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача Національного музею історії України, треті особи: генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_5, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування.

В обґрунтування позову вказував, що згідно Наказу генерального директора Національного музею історії України №255 від 13.07.2015, ОСОБА_3 було звільнено з посади головного інженера за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року позов ОСОБА_3 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_5, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_3 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, незаконним та скасовано його, поновлено позивача ОСОБА_3 на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015 року, визнано запис № 24 від 13 липня 2015 року у трудовій книжці НОМЕР_1, про звільнення ОСОБА_3 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, недійсним та зобов'язано Національний музей історії України Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки серії НОМЕР_1, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106 912 гривень 26 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 1000 гривень 00 копійок, в решті в задоволенні позову відмовлено.

Рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції, ухвалою ВССУ виконання рішення в частині стягнення заборгованості призупинено до прийняття рішення судом касаційної інстанції.

Рішення в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, але станом на сьогодні не виконано у законний спосіб. 25.11.2016 р. вже на повторну вимогу державного виконавця генеральним директором музею було видано незаконний наказ № 225 про поновлення позивача на посаді головного інженера без видання окремого наказу про тимчасову зміну штатного розпису (про введення у штатний розпис посади головного інженера на певний строк) у зв'язку з відсутністю посади головного інженера на той час.

Позивач ОСОБА_3, вказував, що його не було поновлено на посаді, яку до штату не введено, що призвело до неможливості виплати йому заробітної плати у листопаді - січні, а також позбавленню певних соціальних гарантій, не ознайомлено з колективним договором та з правилами внутрішнього трудового розпорядку, не забезпечено виробничими засобами, не проінструктовано з техніки безпеки, виробничої санітарії та протипожежної охорони, не підписано трудового договору та не ознайомлено з посадової інструкцією.

ОСОБА_3 неодноразово звертався до керівництва музею, Міністерства культури України, але результатів не було. З листів Міністерства вбачається, що керівництво музею взагалі не зверталося до Міністерства про внесення тимчасових змін до штатного розпису з подальшим їх затвердженням Міністерством, як органом управління.

27.02.2017 року генеральним директором Національного музею історії України був виданий наказ №30-К про його звільнення, як головного інженера, у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення штату працівників. Зазначав, що даний наказ також є незаконним, оскільки неможливо звільнити працівника, який займає певну посаду, без дотримання законної процедури прийняття (поновлення) його на вказану посаду. На момент видання наказу про звільнення від 27.02.2017 року позивач ОСОБА_3 не займав посади головного інженера, оскільки цієї посади не було у штатному розписі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Національного музею історії України, треті особи: генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_5, Міністерство культури України, Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання наказів незаконними та їх скасування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції, помилково дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та про відсутність порушення прав позивача відповідачем, зокрема, про факт поновлення на посаді, про нарахування та виплату заробітної плати після поновлення на посаді без порушень вимог трудового законодавства стосовно розмірів та строків виплат.

Вказує, що судом не враховано позиції Міністерства культури України та Міністерства праці та соціальної політики України, які викладені у листах, що були приєднані до матеріалів справи, стосовно питання процедури поновлення на посаді незаконно звільненого працівника та стосовно обов'язку ведення кадрової політики на підприємстві виключно на підставі штатного розпису.

Разом з тим, зазначає, що позиція відповідача, стосовно достатності видання лише наказу про поновлення працівника на посаді, якої не існує на час виконання судового рішення є помилковою. Поновлення на посаді звільненого працівника є відновлення становища, яке існувало до порушення. Виконуючи рішення суду, підприємство повинно забезпечити працівнику ті ж самі умови праці, які він мав до незаконного звільнення, наділити його правами, обов'язками та повноваженнями, які існували на момент звільнення.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не з'ясовано, чи достатньо було здійснено дій з боку відповідача з метою поновлення становища та чи не призвела бездіяльність до не поновлення раніше існуючого становища, тобто, до невиконання судового рішення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник, а також представник профспілкової організації підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив, відповідно до ст.. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі Наказу №51-к від 03.08.2004 року позивача був прийнято на роботу до Національного музею історії України на посаду головного інженера.

Згідно наказу Генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_5 від 13.07.2015 року № 255 ОСОБА_3 було звільнено з займаної ним посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року позов ОСОБА_6 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України ОСОБА_5, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково, визнано звільнення ОСОБА_3 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, незаконним та скасовано його, поновлено ОСОБА_3 на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015 року, визнано запис № 24 від 13 липня 2015 року у трутовій книжці серії НОМЕР_1, про звільнення ОСОБА_3 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, недійсним та зобов'язано Національний музей історії України : Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки серії НОМЕР_1, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912 гривень 26 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень 00 копійок, в решті позов задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справі 12.08.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №761/21796/15-ц, відповідне виконавче провадження було внесено до ЄДРВП за №52030559.

На вимогу державного виконавця, в рамках виконавчого провадження №52030559 у відповідності до рішення суду від 12.08.2017 р. та вимог трудового законодавства позивача наказом від 25.11.2016 №225 поновлено на посаді головного інженера НМІУ, про що держаним виконавцем було складено відповідний акт, та винесено постанову про закриття провадження (а.с. 6).

Відповідно зазначеного наказу позивача також повідомлено про заплановане звільнення з посади головного інженера.

Відповідно до Наказу Міністерства культури України від 27.10.2015 р. №844 «Про затвердження структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015 р. №1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України», Наказу Міністерства культури України від 29.12.2015 р. №1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 р.», Наказу Міністерства Культури України від 11.07.2016 р. №529 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 01 травня 2016 року», відбулися істотні зміни в структурі та штатному розписі Національного музею історії України.

Штатний розпис НМІУ, затверджений Заступником Міністра культури України 11.07.2016 року, не містить штатної одиниці «головний інженер», що зумовило попередження позивача про необхідність обрати одну з вакантних посад НМІУ та про його можливе звільнення в разі, якщо ним не буде обрано таку вакантну посаду.

Відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_5 від 27.02.2017 року № 30-к ОСОБА_3 було звільнено з займаної ним посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників - п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

ОСОБА_3 просить визнати накази про його поновлення на роботі та про звільнення з роботи незаконними.

Як вбачається з письмових пояснень відповідача, відповідач не зазначив, які саме права позивача та яким чином були порушені зі сторони НМІУ, позивача було поновлено на посаді згідно із рішенням суду, НМІУ було здійснено виплату усіх належних сум, згідно з рішенням суду, за час роботи на посаді головного інженера йому нараховано та виплачено заробітну плату, в подальшому його, в зв'язку зі зміною структури НМІУ було звільнено, але тому, що сам позивач відмовився від обрання однієї з вакантних посад, що були йому запропоновані.

Посилання на те, що його право не було відновлено, не може бути прийнято судом, оскільки позивач був поновлений на роботі і таким чином його право було відновлено, крім того, в подальшому він був звільнений з інших правових підстав, тобто не у зв'язку із систематичними порушеннями трудової дисципліни, а у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників - п. 1 ст. 40 КЗпП України і лише тому, що він відмовився від вакантних посад.

Колегія суддів також не погоджується із посиланням позивача на те, що фактичне поновлення його на роботі не відбулося, так як в штатному розписі музею була відсутня штатна одиниця «головний інженер». Оскільки органом управління відповідача є Міністерство культури України, яке встановлює перелік та найменування посад у штатному розписі НМІУ, то внесення самостійних змін у штатний розпис відповідачем не передбачено ні рішенням суду, ні будь-яким нормативним актом і відповідач відповідно після поновлення позивача на роботі діяв до вимог закону, а саме при відсутності посади головного інженера звільнив позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто діяв у законний спосіб.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши та проаналізувавши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегіясуддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді :