Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 212/170/14-ц

провадження № 61-3356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача - ОСОБА_1,

відповідач-позивач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

відповідач-позивач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року у складі судді Пустовіт О. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Савіної Г. О., Митрофанової Л. В., Чорнобука В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2008 року у розмірі 444 096,81 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2008 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 35 000 доларів США на умовах, визначених договором, на строк з 06 травня 2008 року по 05 травня 2033 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

06 травня 2008 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно умов якого остання поручилася відповідати за виконання ОСОБА_2 взятих зобов'язань.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до відповідачів.

ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань належним чином не виконала, у зв'язку із чим станом на 02 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 444 096,81 грн, яку відповідачі в добровільному порядку не погашають.

У березні 2014 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому, посилаючись на порушення вимог чинного законодавства під час укладення договорів, просила суд: визнати недійсним кредитний договір від 06 травня 2008 року та договір про внесення змін та доповнень № 1 до нього від 02 липня 2009 року з моменту його укладення; визнати недійсним договір іпотеки від 06 травня 2008 року, укладений в забезпечення зобов'язань за кредитним договором; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати двосторонню реституцію, а саме враховуючи, що нею було перераховано на рахунки первісного кредитора та нового кредитора 177 696,58 грн, що за курсом долара США станом на день укладання кредитного договору еквівалентно 35 187,44 долара США, вважати її зобов'язання по поверненню кредиту виконаним; зобов'язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Пахомову Н. І. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1, а також зобов'язати нового кредитора повернути їй оригінали документів на право власності на вказану квартиру.

У березні 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки від 06 травня 2008 року таким, що припинив свою дію з травня 2012 року, посилаючись на те, що первісним кредитором, без її згоди, було збільшено процентну ставку за зобов'язанням, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, що є підставою для припинення договору поруки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки

від 06 травня 2008 року таким, що припинив свою дію з травня 2012 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Дельта Банк» не надало жодних підтверджень обґрунтованості свого позову щодо стягнення боргу у сумі 444 096,81 грн, у зв'язку з чим, заявлені ним вимоги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про припинення договору поруки, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Дельта Банк» не отримав від ОСОБА_4 згоди на продовження договору поруки на нових умовах зобов'язання зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя, що є підставою для його припинення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки укладаючи договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є зрозумілими та справедливими. Підписанням договору позичальник засвідчив, що він до підписання цього договору ознайомився зі всіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_2, відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ «Дельта Банк» не надало суду доказів на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 444 096,81 грн, тому висновок суду першої інстанції про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні його позовних вимог є правильним.

Апеляційний суд вважав правильними висновки місцевого суду про припинення поруки, оскільки підвищення обсягу відповідальності поручителя без його згоди підтверджується пунктом 1.3 розділу 1 кредитного договору, пунктом 3, 4 розділу 3 договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, пунктами 11, 13 договору поруки, а також розрахунком заборгованості, в якому відсоткову ставку зазначено у розмірі 13,5 %.

Вказані судові рішення оскаржувалися в касаційному порядку

ОСОБА_2 в частині вирішення її позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору від 06 травня 2008 року, договору про внесення змін та доповнень № 1 до нього та договору іпотеки від 06 травня 2008 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року в частині вирішення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 залишено без змін.

В іншій частині судові рішення у касаційному порядку не оскаржувались.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні заявлених ним вимог та задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про припинення поруки, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

Касаційна скарга мотивована тим, що на підтвердження позовних вимог банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 25 травня 2012 року, що є моментом переходу прав вимоги за даним кредитним договором до нового кредитора АТ «Дельта Банк». Судами не досліджено вказаний розрахунок з урахуванням виписки по рахунку, відповідно до якої остання транзакція по даному рахунку відбулася

25 травня 2012 року на суму 32 615,83 доларів США, призначення якої - списання основної суми заборгованості за кредитним договором у зв'язку з продажем кредитної заборгованості згідно договору від 25 травня 2012 року з ПАТ «Дельта Банк».

Банк до суду надав нотаріально завірений витяг з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року укладеного між ПАТ «Сведбанк» і

АТ «Дельта Банк» та виписку з додатку № 1 до даного договору купівлі-продажу в розрізі вимоги за кредитним договором, а не виписку з акту прийому-передачі, як зазначає суд апеляційної інстанції.

Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, які визначені в пунктах 5.6, 5.7 договору про внесення змін та доповнень, а саме: на момент передачі об'єкта нерухомості в іпотеку, застрахувати на користь банку предмет іпотеки на суму, не меншу, ніж сума оцінки предмету іпотеки за іпотечним договором, та забезпечити наявність та дійсність договорів страхування (страхового полісу) протягом усього строку дії цього договору.

Обсяг відповідальності позичальника та поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, якими визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Отже, поручитель при підписанні договору поруки був ознайомлений про обсяг своєї відповідальності у разі настання події, яка тягне за собою збільшення розміру відсоткової ставки, тому правові підстави для визнання поруки припиненою відсутні.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року дану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справу, справу витребувано з суду першої інстанції.

22 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 06 травня 2008 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 35000 доларів США з розрахунком 12,5% річних за користування кредитом на строк з 06 травня 2008 року по 05 травня 2033 року.

У рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки від 06 травня 2008 року, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 37,8 кв.м, житловою площею 19,2 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_2, що стала власністю позивача після укладення договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2008 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором було укладено з відповідачем - ОСОБА_4 договір поруки від 06 травня 2008 року.

02 липня 2009 року між первісним кредитором ПАТ «Сведбанк» та

ОСОБА_2 укладено нову редакцію кредитного договору «Договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №0308/0508/71-117 від 06 травня 2008», відповідно до умов якого був здійснений перехід на ануїтетну схему погашення заборгованості.

25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальником порушено взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 02 липня 2014 року становить

444 096,81 грн та складається з: 377 746,10 грн - заборгованість по тілу кредиту та 66 350,71 грн - заборгованість по нарахованим процентам.

Відмовляючи у задоволенні позову банку у стягненні заборгованості з основного боржника суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності заявленої банком суми до стягнення.

Разом з тим, судами не враховано наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Встановивши, що на підставі кредитного договору від 06 травня 2008 року, право вимоги за яким відступлено ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США, суди першої та апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України

2004 року, належним чином не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, не надали належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяли сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору до основного боржника.

Судами не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_6 не оспорювався, договір нею частково виконувався, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, місцевим та апеляційним судом взагалі не досліджувався.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання судів, як на підставу для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року).

Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не виконавши вимог закону та в порушення умов договору, повністю відмовив у стягненні боргу через неправильний розрахунок заборгованості.

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами першої та апеляційної інстанції взагалі не досліджено графіку погашення кредиту, не перевірена обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості до основного боржника та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості з підстав недоведеності розрахунку заборгованості.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до основного боржника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору не можуть вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України їх слід скасувати у цій частині з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

Щодо вирішення вимог зустрічного позову про припинення поруки слід зазначити наступне.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що банк без отримання згоди поручителя в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 12,5% до 13,5% річних, внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності та є підставою для припинення поруки.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо вимог про припинення поруки відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно із частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

02 липня 2009 року між первісним кредитором ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено нову редакцію кредитного договору «Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06 травня 2008 року». Відповідно до умов нової редакції кредитного договору за рекомендацією первісного кредитора був здійснений перехід на ануїтетну схему погашення заборгованості.

Наслідком укладання «Договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06 травня 2008 року» стало збільшення загальної суми кредитного договору, про що ОСОБА_4 не було повідомлено і її згоди на збільшення загальної суми кредитного договору не отримано.

У травні 2012 року, первісним кредитором ПАТ «Сведбанк» без погодження з ОСОБА_4, були внесені істотні зміни в «Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06 травня 2008 року», поручителем виконання якого вона була, а саме, змінено процентну ставку за користування кредитом, збільшивши її на 1%.

Неправомірність підвищення первісним кредитором відсоткової ставки, що призвело до збільшення відповідальності поручителя, підтверджується пунктом 1.3 розділу 1 кредитного договору, пунктом 3, 4 розділу 3 договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, пунктами 11, 13 договору поруки, а також розрахунком заборгованості, в якому відсоткову ставку зазначено у розмірі 13,5 %, а не 12,5%, як передбачено договором.

У даному випадку сторони кредитного договору змінили умови договору зі збільшенням об'єму відповідальності без згоди поручителя за відсутності в договорі вказівки про те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя.

Положення договору поруки не містять інформації про те, що таке збільшення процентної ставки та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя.

Зазначення в договорі поруки про ознайомлення з умовами основного договору, яким передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову про визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дав належну оцінку вищевказаним обставинам з урахуванням умов укладених між сторонами договорів та дійшов обґрунтованого висновку, що банк не мав правових підстав змінювати відсоткову ставку за користування кредитом без згоди поручителя, оскільки внаслідок цього збільшується відповідальність останнього.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на основі належним чином оцінених доказів та повно встановлених обставинах справи, дійшов обґрунтованого висновку, що договір поруки, укладений між ОСОБА_4 і банком на підставі статей 526, 530, 559, 610, 1050, 1054 ЦК України є припиненим.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, касаційну скаргу ПАТ Дельта Банк» в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 слід залишити без задоволення і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів в частині задоволення зустрічного позову про припинення поруки без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору скасувати.

Справу у цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про припинення договору поруки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик