Житомирський апеляційний суд
Справа №287/281/17-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 2 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Микитюк О.Ю., Миніч Т.І.

секретаря

судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №287/281/17-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Олевської об'єднаної територіальної громади Житомирської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про скасування рішень міської ради та визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 13 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Волощуком В.В. у місті Олевську

встановив:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення міської ради та визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що належить ОСОБА_3

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 13 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на необ'єктивність та необґрунтованість судового рішення, яке винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що процедура оформлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку при виготовленні технічної документації була порушена, у зв'язку з ненаданням з його боку згоди щодо встановлення та погодження зовнішніх меж суміжної земельної ділянки. Тому вважає рішення 55 сесії VІ скликання Олевської міської ради Житомирської області від 09.10.2015 року № 695 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадян» (далі по тексту Рішення від 09.10.2015 року № 695), яким у власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.048 га., кадастровий номер: НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 та свідоцтво на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 28.10.2015 року недійсними та просить їх скасувати.

До суду надійшов відзив Олевської міської ради, в якому зазначено, що рішення Олевського районного суду Житомирської області від 13 липня 2018 року ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та не підкріплені жодними доказами. Зазначено, що протокол погодження меж суміжних користувачів не є підставою визнання рішення від 09.10.2015 № 695 та свідоцтва НОМЕР_2 від 28.10.2015 недійсними, а вирішення питань, пов'язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв'язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

До суду надійшов відзив представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому останній вказує на безпідставність вимог позивача, при винесенні рішення покладається на розсуд суду, розгляд справи просить проводити у його відсутності.

Представник позивача направив заяву, в якій просив справу розглянути у відсутності апелянта та його, як представника, підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із положень ст.ст. 19, 129 Конституції України, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом частин першої, другої, шостої - десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу 26 січня 1993 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив жилий будинок з усіма надвірними спорудами АДРЕСА_1

Згідно акту встановлення і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 23 вересня 2015 року, із суміжними власниками та землекористувачами представником ПП «Експрес-Сервіс» здійснено погодження меж земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19) за ОСОБА_3 28.10.2015 зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,048 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 28.10.2015 ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,048 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2017 року у цивільній справі № 287/573/16-ц задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 Житомирської області шляхом знесення самочинно збудованої нею вбиральні до господарської споруди, що розташована за вищевказаною адресою та перенесення вигрібної ями від межі вказаної земельної ділянки на відстань, що встановлена діючими в регіоні санітарними нормами, за її кошти.

Матеріали справи свідчать, що позивач користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 Житомирської області на підставі документів, які не є правовстановлюючими в силу ст.ст. 116, 125, 126 ЗК України. Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що протокол погодження меж суміжних користувачів не є підставою для визнання Рішення від 09.10.2015 № 695, Свідоцтва серії НОМЕР_2 від 28.10.2015 недійсними, а жодних порушень при отриманні у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони ОСОБА_3, не допущено.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розгляді справи не взяв до уваги Акт погодження зовнішніх меж між власниками та користувачами суміжних земельних ділянок від 23 вересня 2015 року, оскільки таке твердження спростовується текстом судового рішення. Так, в рішенні першої інстанції зазначено, що відсутність погодження меж суміжних користувачів не є підставою визнання Рішення від 09.10.2015 № 695, Свідоцтва серії НОМЕР_2 від 28.10.2015, недійсними, а відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельної ділянки та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 04.05.1999 (зі змінами), технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки із суміжниками власниками землі та землекористувачами.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Вказані висновки знайшли своє відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц .

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що прийняттям Олевською міською радою оскаржуваного рішення не порушено прав позивача на користування земельною ділянкою будинку АДРЕСА_1

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують та не впливають на правильність висновків суду.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Олевського районного суду Житомирської області від 13 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий : Судді :

Повний текст складено 20.11.2018.