КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року місто Київ.

Справа 753/21366/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2623/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справголовуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Болотова Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року,( у складі судді Леонтюк Л.К., повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року)

в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ПЗУ УКРАЇНА», до ОСОБА_1, третя особа Приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УКРАЇНА» про відшкодування завданої майнової шкоди внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Так як ціна позову в даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. справа розглядається без повідомлення учасників справи.

У листопаді 2016 року позивач Приватне акціонерне товариство &q?ку; Страхова компанія &q?ер; ПЗУ &q?ст; Україна &q?ах; звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, залучивши до участі у справі в якості третьої особи Приватне акціонерне товариство &q?ть; Страхову компанію &q?ер; Україна &q? &; про відшкодування завданої майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 24 квітня 2016 року за участю застрахованого автомобіля &quро; Тойота &q?ю ; RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1, у розмірі 11 934 гривні 48 копійок.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року позов Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ПЗУ УКРАЇНА», до ОСОБА_1, третя особа Приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Україна» про відшкодування завданої майнової шкоди внаслідок ДТП- задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3 на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА &qubs; СТРАХОВА КОМПАНІЯ &q?НО; ПЗУ УКРАЇНА&quТО; адреса місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок № 40 п / р 6901 в АТ &q?ес; УкрСиббанк &q?ли; МФО 351005 завдану майнову шкоду в розмірі 11 934 ( одинадцять тисяч дев'ятсот тридцять чотири ) гривні 48 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА &qu: ; СТРАХОВА КОМПАНІЯ &q?ра; ПЗУ УКРАЇНА&q?но; адреса місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок № 40 п / р 6901 в АТ &qu&q; УкрСиббанк &q?МП; МФО 351005 судовий збір у розмірі 1 378 ( одна тисяча триста сімдесят вісім ) гривень 00 копійок.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 12.09.2018 року подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В скарзі посилалась на те, що висновок суду про наявність права у позивача звертатись з позовом безпосередньо до винної особи , незважаючи на те, що остання застрахувала свою цивільну відповідальність не ґрунтується на Законі. Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду, проте в даному випадку відповідач вказує на те, що учасники справи мають декілька зобов'язань: договірне між позивачем та потерпілою; деліктне між скаржником та потерпілою; договірне між скаржником та третьою особою.

Відповідач, при цьому, посилалась на висновки про правильне застосування норм права, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року (справа № 755/18006/15-ц), відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Зокрема, зазначила, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладення обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на те, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права у спірних правовідносинах суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, скаржниця вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 36 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Позивач ухвалу суду про відкриття провадження з апеляційною скаргою отримав 08 листопада 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу станом на 05.12.2018 року до апеляційного суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вказаним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, між Приватним акціонерним товариством &q?по; Страховою компанією &quty; ПЗУ &qual; Україна &qusp; і ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 103157 від 08 жовтня 2015 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля &q?сп; Тойота &q?ів; RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1( а. с. 5 )

24 квітня 2016 року в місті Києві сталась дорожнього транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля &qupa; Тойота &qu> ; RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1. ( а. с. 6 )

В результаті дорожньо - транспортної пригоди застрахований автомобіль &q?й ; Тойота &quНО; RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_1 отримало пошкодження, які відображені у акті огляду транспортного засобу ( Дефектна відомість ) від 22 квітня 2016 року ( а. с. 7 ).

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень 00 копійок ( а. с. 8 ).

Відповідно до Рахунку № СМУ 00010165 від 27 квітня 2016 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого транспортного засобу становить 14 433 гривні 22 копійки ( а. с. 14 ).

Згідно умов договору страхування ПрАТ « ПЗУ УКРАЇНА » сплатило Страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 11 934 гривень 48 копійок. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ « ПЗУ УКРАЇНА » у відповідності до статті 25 Закону України « Про страхування » на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 26 квітня 2016 року, страхового акту № UA014 / L02 / 01 від 29 червня 2016 року. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 43418 від 29 червня 2016 року. ( а. с. 15,16 ).

В той же час, судом першої інстанції встановлено, що цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання страхової події була застрахована в Приватному акціонерному товаристві « Страхова компанія « Україна » за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ / 5616258.

Згідно зі с т. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України та ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Умовами ст. 27 ЗУ «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України « Про страхування », до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Окрім того, районний суд посилався на судову практику Верховного суду України, який розглядаючи цивільну справу № 6 - 2587цс15 про відшкодування завданої майнової шкоди зробив правовий висновок відповідно до якого Страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування ( Постанова від 23 грудня 2015 року ).

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками районного суду, оскільки вони не відповідають вимогам закону з огляду на наступне:

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суд України в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права у спірних правовідносинах суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги з цього приводу і приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. 993 ЦК України, ст.. 27 Закону України «Про страхування».

Так як позивач звернувся до суду з вимогами, які не перевищують ліміт відповідальності страхової компанії в якій була застрахована цивільна відповідальність відповідача, а також позивач не довів інших підстав відповідно до яких, така страхова компанія звільняється від відповідальності за договором обов'язкового страхування, суд першої інстанції безпідставно поклав відповідальність на винну особу, яка була застрахована у іншої юридичної особи.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1, на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА &quви; СТРАХОВА КОМПАНІЯ &q?ть; ПЗУ УКРАЇНА&q?ьн; завданої майнової шкоди в розмірі 11 934 гривні 48 копійок відсутні.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За правилом ч.2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 2 685 грн. 00 коп. судового збору.

Таким чином, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 685 грн. 30 коп. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги .

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА &qute; СТРАХОВА КОМПАНІЯ &qu ( дві тисячі шістост вісімдесят пять ) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 05 грудня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Болотов Є.В.

Іванченко М.М.