Провадження №2/521/3510/18
14 листопада 2018 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді - Целуха А.П.,
при секретарі - Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції в Одеській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Фінляндської Республіки,-
В проваджені суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом Головного територіального управління юстиції в Одеській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Фінляндської Республіки.
Обґрунтовуючи пред'явлений позов представник управління юстиції посилалась на ті обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у м. Санкт-Петербурзі (Російська Федерація) та з 2012 року постійно проживав у Фінляндській Республіці.
11.08.2016року судом першої інстанції м. Хельсінкі, Фінляндської Республіки винесено рішення, згідно з яким батькові надано окремі години для спілкування з сином, яке повинно було проходити на території Фінляндської Республіки. Зустрічі успішно відбувалися до кінця осені 2016 року, після чого батько втратив зв'язок зі своїм сином. В листопаді 2016 року мати залишила дитину проживати з бабусею по материнській лінії у Фінляндії і виїхала в Україну. Наприкінці листопада 2016 року бабуся разом з дитиною виїхали в Україну. 01.12.2016року мати повідомила по телефону, що вона скасовує зустрічі батька з сином в грудні, бо вона з дитиною перебуває за кордоном.
Сторона позивача свідчить, що відповідач ОСОБА_2 не повідомила адресу свого проживання та місцезнаходження дитини, зазначивши лише, що дитина в місті Одесі.
Позивач, ОСОБА_1 ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього ОСОБА_4 не давав, зокрема на переміщення ОСОБА_2 та спільної дитини в Україну на невизначений строк або на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання
Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області вважає, що відповідач, ОСОБА_2 самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав ОСОБА_1, у зв'язку з чим представник управління звернувся з даним позовом до суду від імені та в інтересах ОСОБА_1, в якому просить визнати незаконним вивезення та утримування ОСОБА_2 на території України неповнолітнього, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та повернути дитину до місця її постійного проживання до АДРЕСА_1. У разі невиконання рішення про повернення дитини, у добровільному порядку, зобов'язати ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, передати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьку, ОСОБА_1 який проживає за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Фінляндської Республіки, на ОСОБА_1 Допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Фінляндської Республіки.
Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач, ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з'явилась, докази належного сповіщення містяться у матеріалах цивільної справи.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2016 року, в період якого у сторін народився спільний син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За рішенням Санкт -Петербурзьського суду (Російська Федерація) від 12.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано.
Згідно даних про особу, видруку із бази даних реєстру населення Фінляндської Республіки від 29.06.2017року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований громадянином Фінляндії; місце народження: Санкт -Петербург, Росія; постійне місце мешкання: Хельсінкі, Фінляндська Республіка; рідна мова: фінська; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; постійна адреса мешкання: АДРЕСА_1;. Дата переїзду в Хельсінкі: 21.04.2012року.
Згідно даних про особу, видруку із бази даних реєстру населення Фінляндської Республіки від 29.06.2017року, батько - ОСОБА_1 зареєстрований громадянином Російської Федерації, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; дата переїзду в Хельсінкі: 16.12.2014року; мати - ОСОБА_2 має громадянство Фінляндської Республіки та Російської Федерації, ідентифікаційний номер: НОМЕР_3; дата переїзду в Хельсінкі: 10.08.2005 року.
Тобто, на момент народження дитини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на законних підставах постійно проживали на території Фінляндської Республіки та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.
Матеріалами справи встановлено, що 11.08.2016 судом першої інстанції м. Хельсінкі винесено рішення, згідно з яким батькові надано окремі години для спілкування з сином, яке повинно було проходити на території Фінляндської Республіки.
З пояснень представника Головного територіального управління юстиції в Одеській області вбачається, що зустрічі успішно відбувалися до кінця осені 2016 року, після чого батько втратив зв'язок зі своїм сином. Орієнтовно в листопаді 2016 року мати залишила дитину проживати з бабусею по материнській лінії у Фінляндії і виїхала в Україну. Ймовірно, наприкінці листопада 2016 року бабуся разом з дитиною виїхали в Україну. 01.12.2016року мати повідомила по телефону, що вона скасовує зустрічі батька з сином в грудні, бо вона з дитиною перебуває закордоном. Відповідач не повідомила адресу свого проживання та місцезнаходження дитини, зазначивши лише, що дитина в Одесі.
На підставі заяви та довіреності позивача ОСОБА_1, Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції в Одеській області звернулося до відповідача з метою отримання згоди на добровільне повернення дитини до Фінляндської Республіки. Однак, відповідач, ОСОБА_2 не відповіла на запрошення прибути до Головного територіального управління юстиції в Одеській області й не надала жодних письмових пояснень.
29.08.2017року Міністерство юстиції України звернулося із запитом до Національної поліції України з метою встановлення місцезнаходження дитини на території України.
За інформацією, наданою працівником Національної поліції України, відповідач ОСОБА_2 з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_2.
Водночас, листом Національної поліції України від 10.10.2017року Міністерство юстиції України було повідомлено, що рішенням суду Фінляндії від 11.08.2017 визначено, що малолітній ОСОБА_4 має залишитися з матір'ю, а позивачеві надано окремі години для спілкування з дитиною. Спілкування повинно було проходити на території Фінляндської Республіки, але у зв'язку з тим, що термін дії паспорта громадянина Фінляндської Республіки у малолітнього ОСОБА_4 закінчився, відповідач звернулася до правоохоронних органів Фінляндії з метою продовження його дії, проте отримала відповідь, що позивач, ОСОБА_1 не надав дозвіл на продовження паспорту.
24.10.2017року з метою з'ясування, чи є переміщення або утримування дитини в Україні незаконним, Міністерство юстиції України звернулося до Центрального органу Фінляндської Республіки, яким є Міністерство юстиції Фінляндської Республіки, з проханням отримати від позивача, ОСОБА_1 письмові пояснення щодо причин ненадання дозволу на продовження дії фінського паспорту дитини, а також висловити його позицію щодо ініціювання судових процедур.
16.01.2018року до Міністерства юстиції України надійшов лист Міністерства юстиції Фінляндської Республіки зі спростуванням того, що позивач, начебто, не надав згоди на продовження дії паспорту, а також надано додаткове обґрунтування заяви про повернення та відповідні документи з метою подальшого ініціювання судової справи, додані до матеріалів справи.
З переписки компетентних органів, отриманих стороною позивача вбачається, що відповідач, ОСОБА_2 не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання у Фінляндській Республіці, чим порушує права дитини та позивача, ОСОБА_1, зокрема право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.
Правова позиція Головного територіального управління юстиції в Одеській області ґрунтується на тому, що виїзд ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_4 в Україну був здійснений незаконно та порушує права позивача ОСОБА_1 як батька, що підпадає під регламентацію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаага, 25 жовтня 1980 року), до якої Україна приєдналась на підставі Закону України №3303-IV від 11 січня 2006 року, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Фінляндською Республікою - 01 травня 2007 року(надалі за текстом - Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року).
Як регламентує частина 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
В силу частин 1, 7 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 13 Сімейного кодексу України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Згідно Преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, держави, що підписали цю Конвенцію, твердо переконані в тому, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу, вирішили з цією метою укласти Конвенцію.
Як встановлює стаття 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
При цьому в силу статті 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, для цілей цієї Конвенції: a) «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.
Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4.
Таким чином, наявні всі умови, визначені у статтях 3, 5 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: - дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами: -дитина, не досягла 16-річного віку, а саме:ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_7 року; - Фінляндська Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; - дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач, ОСОБА_1 не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримування дитини в Україні.
Згідно зі статтею 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.
Так, судом м. Хельсінкі ухвалено та видано три рішення, якими встановлено порядок спілкування позивача, ОСОБА_1 з дитиною на території Фінляндської Республіки: від 08.09.2016року, від 10.01.2017року та від 11.08.2017року, додані до матеріалів справи.
Судом було досліджено звіт від 19.11.2016 року «зустрічі під наглядом» (на виконання рішення від 08.09.2016 року), складений здійснювачем нагляду Ісабеллой Рентала, з якого вбачається, що стосунки батька, ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 дуже теплі, батько дбає про потреби сина, намагається всяко приділяти увагу синові, цікавиться його внутрішнім світом, син завжди перебуває у гарному настрої і почувається добре в товаристві батька, дуже радіє кожної зустрічі с батьком.
Крім того, згідно останнього рішення суду Фінляндської Республіки від 11.08.2017 року, термін зустріч на 2017 рік обчислюються не годинами, а вихідними днями та тижнями (влітку) сумісного перебування батькам та сина, без застосування відповідного нагляду.
Виходячи з викладеного, суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_4, прагнення реалізації батьківських обов'язків з виховання дитини тощо, що цілком відповідає інтересам самої дитини.
Відповідно до частини першої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Стаття 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини, Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 31 жовтня 2018 року (справа № 405/2584/17)
ОСОБА_2 не було надано суду належних доказів того, що батько ОСОБА_1 фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини чи існує серйозний ризик, що повернення дитини до Фінляндської Республіки загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою.
Статтями 157 і 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 СК України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.
Згідно частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України). Однак в силу ст. 12, ч.1ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на вищевикладене та враховуючи найкращі інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання до переміщення дитини на територію України була Фінляндська Республіка, а також те, що утримання дитини на території України здійснене матір'ю без згоди батька та порушує право батька на піклування дитиною, в зв'язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги те, що відповідач нехтувала своїми процесуальними правами та не довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.
Суд наголошує, що матір не позбавлена можливості повернутися до Фінляндської Республіки разом з дитиною і порушувати у встановленому там порядку питання про визначення місця проживання дитини разом з нею.
Відповідно до статті 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.
Керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 83, 89, 136, 258-259, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги Головного територіального управління юстиції в Одеській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Фінляндської Республіки - задовольнити.
Визнати незаконним утримування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на території України малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 повернути малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на територію Фінляндської Республіки.
В разі невиконання рішення в добровільному порядку зобов'язати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 передати малолітню дитину її батьку, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання.
Витрати, пов'язані з поверненням дитини до Фінляндської Республіки, покласти на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.
Постанову суду в частині повернення малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Фінляндської Республіки допустити до негайного виконання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
СУДДЯ: А.П. ЦЕЛУХ А,П.ідпис/