Справа № 380/168/18 Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/2229/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 26 17.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу справиза апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа: приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), третя особа: приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя» (далі - ПрАТ «Ренесанс життя»), про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2016 року між ОСОБА_2, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» був укладений кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 42/10297BCLKB24K11, за умовами якого ПАТ «Платинум Банк» надало їй грошові кошти у тимчасове платне користування на поточні проблеми, а вона зобов'язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії з надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках. Зазначала, що при укладенні вказаного кредитного договору порушені її права як споживача. Так, у порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники банку належним чином не ознайомили її з умовами кредитування, не надали їй повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення кредитного договору. Відповідач не надав позивачу довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 ст.11Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним згідно з п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказувала, що при укладенні кредитного договору вона не могла оцінити його умови на предмет їх вигідності через неналежну інформованість з боку відповідача та її необізнаність, а тому вважала, що недотримання та невиконання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Також зазначала, що банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). На думку позивача, встановлення у кредитному договорі оплати комісії за обслуговування кредиту, а саме, за послуги, які супроводжують кредит, є порушенням ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказувала, що кредитний договір є типовим та відповідно до пункту 1.4 договору є змішаним договором, який містить елементи кредитного договору та договору страхування, а тому вважала, що його умови щодо послуг страхування із нав`язаною їй відповідачем страховою компанією є несправедливими. Вказувала, що оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, то, на її думку, банк не мав права нав'язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, у зв`язку з чим умови кредитного договору що стосуються страхування позичальника підлягають визнанню недійсними.

Також позивач зазначала, що умови кредитного договору, які містять третейське застереження, є недійсними, оскільки на момент укладення цього договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просила визнати недійсним кредитний договір № 42/10297BCLKB24K11 від 16 травня 2016 року.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним підпункт д) пункту 1.2 розділу 1, пункт 2.4 розділу 2 та пункт 6.1 розділу 6 кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 42/10297BCLKB24K11 (Перенесення платежу Касовий), укладеного 16 травня 2016 року між ОСОБА_2, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в оспорюваному кредитному договорі встановлено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, однак банком не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за обслуговування кредиту, а тому суд дійшов висновку, що умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту у розмірі 706 грн. та щомісячне нарахування і сплата комісії за обслуговування кредиту, що встановлені у підпункті д) пункту 1.2 та пункті 2.4 кредитного договору, є недійсними. Також суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність умов договору щодо третейського застереження, які містяться у пункті 6.1 кредитного договору, з тих підстав, що вони не узгоджуються з положеннями Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої ст. 6 Закону України Про третейській суди» не можуть бути предметом третейського розгляду, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Платинум Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в позові, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюваний кредитний договір був підписаний позичальником, що підтверджує її обізнаність та згоду з його умовами. До підписання кредитного договору банк надав позичальнику всю інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в письмову вигляді, про що позивач поставила свій підпис в заяві/анкеті від 16 травня 2016 року. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідно до вимог Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, позичальнику було надано в письмову вигляді детальну інформацію за надання яких саме послуг він сплачує щомісячно комісію, яка передбачена умовами договору, а також про всі інші умови кредитного договору. Позичальник щомісячно сплачувала комісію за кредитне обслуговування, що свідчить про її згоду з даною умовою договору. Зазначає, що позивач не довела обставин, на які вона посилається на обгрунтування вимог позову та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставини відповідно до вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, а тому вважає, що умови кредитного договору відповідають вимогам законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2016 року між ОСОБА_2, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 42/10297BCLKB24K11, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 32 112 грн. 89 коп. (на поточні потреби) з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 12 % річних, комісія за надання кредиту у розмірі 1 044 грн. 45 коп., комісія за обслуговування кредиту у розмірі 706 грн., з кінцевим терміном повернення кредиту - 04 серпня 2018 року.

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору від 16 травня 2016 року сторонами погоджено графік платежів, в якому зазначено сума щомісячних платежів.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 16 травня 2016 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (поточні потреби), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з положеннями ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України за угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Підпунктом «д» пункту 1.2 розділу 1 кредитного договору передбачено, що за даним договором банк надає позичальнику грошові кошти на умовах, зокрема, сплати комісії за обслуговування кредиту у розмірі 706 грн.

Відповідно до пункту 2.4 розділу 2 кредитного договору, комісія за обслуговування кредиту нараховується та сплачується щомісяця, починаючи з першої дати сплати заборгованості разом зі сплатою процентів та заборгованості за кредитом в дату сплати заборгованості, з урахуванням умов розділу 3 цього договору .

Судом встановлено, що умови кредитного договору не містять переліку послуг, які надаються позичальнику (споживачу) за рахунок суми комісії.

Установивши наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 706 грн. є недійсними, оскільки в договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, а нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позивача, є незаконним.

Такі висновки відповідають правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а Умовами споживчого кредитування ПАТ «Платинум Банк» передбачено, що мається на увазі під обслуговуванням кредиту, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Пунктом 3.1 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Однак, ні умови кредитного договору, ні умови споживчого кредитування, які підписані позивачем, не містять переліку, розміру і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а тому відсутні підстави вважати, що умови договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині визнання недійсними умов договору щодо третейського застереження, які викладені у пункті 6.1 кредитного договору з таких підстав.

Відповідно до пункту 6.1 розділу 6 кредитного договору «Порядок вирішення спорів» (Третейське застереження) передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним, або випливають з нього, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем О.П. одноособово, у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Розгляд справи у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням Голови Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів».

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та /або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейській суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейській суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейській суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейській суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейській суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Тобто, на час укладення оспорюваного кредитного договору від 16 травня 2016 року Закон України «Про третейській суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Згідно з розділом 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд якого було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Правовий аналіз наведених норм права свідчить про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої ст. 6 Закону України Про третейській суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови договору, викладені у пункті 6.1 оспорюваного кредитного договору, є недійсними.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді