Справа № 347/924/17
Провадження № 22-ц/779/531/2018
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретарів Петріва Д.Б., Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Соколівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 13 лютого 2018 року під головуванням судді Гордія В.І. в м. Косів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Соколівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на імя ОСОБА_3 від 24.12.1998 року на суміжну земельну ділянку площею 0,8505 га, оскільки вважає, що у оспорюваному державному акті на землю не зазначена та відсутня заїздна дорога до її господарства.

Рішенням Косівського районного суду від 13 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_2 на дане рішення подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведено обставини справи які суд визнав встановленими.

У скарзі вказує на те, що відмовляючи у позові, суд застосував позовну давність, при цьому не обґрунтував підстави, а тільки вказав, що минуло більше трьох років з того часу, як ОСОБА_2 довідалася про порушення свого права.

Однак, ОСОБА_2Ю зазначає, що про порушене її право на безперешкодне користування дорогою, яка проходить з центральної дороги через земельну ділянку ОСОБА_3 і увійшла в його приватну власність, ОСОБА_2 довідалася приблизно в лютому 2017 року. До того часу, апелянту не було відомо про існування у ОСОБА_3 приватизаційних документів. На запит адвоката 06.02.2017р. з відділу Держгеокадастру у Косівському районі Івано-Франківської області було надано копію Державного акту на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_3 від 24.12.1998р. Про те, що ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку апелянт не знала раніше, і не могла знати з тієї причини, що з відповідачем ОСОБА_2 не узгоджувала межі між земельними ділянками, і відповідач ніколи не говорив про те, що приватизував свою земельну ділянку.

Суд послався на вимоги ст.261 ЦК України, де зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ОСОБА_2 зазначає, що в суді першої інстанції вона довела ту обставину, що не знала про те, що дорога увійшла в приватизовану земельну ділянку відповідача в 1998 році. Дорогою апелянтка користувалась безперешкодно фактично до 2017 року, а саме до того часу, коли відповідач почав встановлювати металеву огорожу на заїзді на дорогу з центральної дороги. Тільки тоді, ОСОБА_2 почала звертатися з заявами до Соколівської сільської ради. Саме з висновку акту обстеження земельної комісії від 14.03.2017р. при Соколівській сільській раді, апелянт довідалася про те, що дорога увійшла до земельної ділянки відповідача, який її приватизував в 1998 році.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення задовольнивши позов.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі щодо скасування рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.02.2018 року, є безпідставними та необґрунтованими. Натомість рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідач зазначає, що про наявність у нього Державного акту на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 було відомо ще з осені 1998 року, оскільки при встановленні зовнішніх меж земельної ділянки на присілку Блудівка, які проводились представником сільської ради інженером-землевпорядником ОСОБА_4 та депутатом кутка Блудівка ОСОБА_5 в присутності сусідів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, апелянтка ОСОБА_13 знаходилась на сусідній ділянці разом зі своїм батьком ОСОБА_14. Відповідачем було запрошено апелянта разом з батьком взяти участь у замірах, але вони відмовились і продовжували спостерігати за процесом зі своєї ділянки. Даний факт, ОСОБА_13 визнала в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Відповідно до висновку земельної комісії Соколівської сільської ради від 22.08.2017 року, вбачається, що ОСОБА_2 упродовж більше десяти років не користується підїзною дорогою через земельну ділянку відповідача у звязку із встановлення суцільної огорожі, демонтажем труби на заїзді та насадженнями садових дерев. Також даний висновок підтверджує той факт, що ОСОБА_2 має можливість користуватися підїзною дорогою до своєї земельної ділянки через земельні ділянки інших суміжних землекористувачів за їх згодою. Насправді, у ОСОБА_2 ні до цього часу, ні в даний момент не було і не має потреби у проведенні підїздної дороги саме через земельну ділянку відповідача.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, заперечення на апеляційну скаргу інших учасників у минулому засіданні апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЗК України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Статтею 17 ЗК 1990 року (діючого на той час) було передбачено порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів, зокрема: передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

У правових висновках Верховного Суду України за І півріччя 2012 року зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК 1990 р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 розд. X «Перехідні положення» ЗК 2001 р. громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-31цс12).

Судом встановлено, що при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідачу ОСОБА_3 у присілку Блудівка в с. Соколівка, Косівського району, що відбувалося восени 1998 року, були присутні інженер-землеупорядник, секретар сільської ради та сусіди.

Після проведення обмірів земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 24.12.1998 року на підставі рішення Соколівської сільської ради № 15 від 22.12.1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю, що стверджується його копією (а.с.5). Відповідно до даного Державного акту, ОСОБА_3 було передано у власність три земельні ділянки загальною площею 0,8505 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства.

Як вказано в самому Державному акті, його зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю ІФ № 08-27/000050.

ОСОБА_2 надано суду першої інстанції лише інформацію Соколівської сільської ради від 01.02.2017 року (а.с.17) та довідку про склад сім'ї від 01.02.2017 року (а.с.16) про те, що господарство ОСОБА_2 розташоване в с. Соколівка, присілок Блудівка, Косівського району. В даному господарстві ОСОБА_2 зареєстрована одна. Земельна ділянка становить 0,75 га (для будівництва і обслуговування житлового будинку 0,01 га, сінокіс 0,74 га). Житловий будинок ніде не зареєстрований. На даній земельній ділянці знаходиться стайня. До даного господарства заїзної дороги немає, причини невідомі.

Також судом першої інстанції встановлено, що за часів існування колгоспу в присілку Блудівка існував під'їзд для вивозу органічних добрив на поля колгоспу. Такий заїзд не є дорогою сільського значення, а лише був під'їздом до сховища та поля, що в суді ствердили свідки. Тому при видачі ОСОБА_3 державного акту на землю не виникало питань щодо її включення чи не включення до земельної ділянки відповідача.

Відповідно доданих, які містяться у матеріалах справи (акт обстеження від 14.03.2017 року та висновку земельної комісії від 22.08.2017 року) спірною дорогою позивачка не користувалася з 2007 року, тобто протягом останніх 10 років у зв'язку із недобросусідськими відносинами та через встановлення ОСОБА_3 суцільного паркану. Дорога, яка могла бути надана до її господарства без нанесення шкоди іншим господарствам, була зруйнована повінню у червні 2006 року (а.с.15,53).

Позивачка вказала, що з 2006 року вона спірною дорогою не користувалася, а користувалася іншою дорогою, що проходила через господарство іншої сусідки, після смерті якої це господарство відчужене іншому власнику, який також заборонив позивачу користуватися проїздом до її господарства.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що вона в суді просила визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 24.12.1998 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.8505 га.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у позивача та Соколівської сільської ради Косівського району відсутні дані про наявність дороги через спірну земельну ділянку до господарства позивача з часу надання сторонам цих земельних ділянок у користування.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_3 заявив у суді першої інстанції про застосування судом позовної давності, зазначивши, що позивачкою пропущено трирічний строк звернення до суду. При цьому ним зазначено, що продовж 18 років він не приховував від позивача та інших сусідів факт приватизації ним спірної земельної ділянки, яка давно є обгородженою по периметру. Позивачу було відомо про наявність у нього державного акту про право приватної власності на землю з 1998 року. Протягом багатьох років позивачка не користувалася існуючим за колгоспу заїздом, не заявляла будь яких претензій щодо неможливості заїзду до свого господарства.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, передбачено, що згідно зі статтею 257 ЦК (435-15) у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Якщо для певних правовідносин, пов'язаних зі здійсненням права власності на землю чи користування нею, законом встановлено інші строки звернення до суду за вирішенням спору, застосовуються ці строки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У правовій позиції Верховного Суду України, зробленій у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року визначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском строку позовної давності, оскільки встановлено, що спірний державний акт про право власності на землю, правомірно виданий відповідачу 24.12.1998 року. Заїздом через господарство ОСОБА_3 позивач користувалася тільки при потребі з дозволу власника і перестала ним користуватися впродовж 10 років, що стверджується відповідними доказами. З даним позовом до суду звернулася тільки 22 травня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який нею пропущено без поважних причин. Доводи апелянта про неправильність застосування судом першої інстанції строків позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки таким доводам суд дав належну правову оцінку в оскаржуваному судовому рішенні і з ними погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 13 лютого 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. ОСОБА_15 Ясеновенко