Справа №526/72/18
Провадження по справі №2/538/285/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2018 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання Дробот О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, секретаря виконавчого комітету сільської ради ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої Лохвицької Державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений 25.12.2013 року його батьком ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 і посвідчений секретарем виконавчого комітету Ручківської сільської ради ОСОБА_3, реєстровий № 199.

На обґрунтування свого позову вказував, що 04.05.2017 року помер його батько ОСОБА_5 і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді права власності на земельну ділянку площею 3,38 га в межах згідно з планом, що розташована на території Погарщинської сільської ради Лохвицького району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Він, як син померлого, є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті, і вчасно, в передбачений законом строк звернувся до Першої Лохвицької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Мати спадкодавця, яка на день смерті проживала разом із спадкодавцем, відмовилася від прийняття спадщини заявою. В нотаріальній конторі йому було повідомлено про те, що батько склав заповіт на користь ОСОБА_2. При візуальному огляді копії заповіту ним було відмічено, що підпис був зроблений не батьком. Крім того, слова "Заповіт прочитаний мню уголос та власноручно мною підписаний" надруковані на компютері, а не здійснені заповідачем особисто.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 позов підтримали та просили задовольнити. Дали пояснення аналогічні позовній заяві, а також представник позивача надала суду копію почеркознавчої експертизи, як належний доказ.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення позову, вказуючи на безпідставність заявлених вимог. Пояснювали, що заповіт був складений особисто спадкодавцем і за його волевиявленням.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що вона посвідчувала заповіт, працюючи на дату посвідчення заповіту секретарем Виконавчого комітету Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області відповідно до інструкції щодо вчинення нотаріальних дій.

Третя особа державний нотаріус Першої Лохвицької Державної нотаріальної контори ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу без її участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що 04.05.2017 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.05.2017 року виданого виконавчим комітетом Погарщинської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, актовий запис № 06 (а.с.85).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді права власності на земельну ділянку площею 3,38 га в межах згідно з планом, що розташована на території Погарщинської сільської ради Лохвицького району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 012737, виданого Погарщинської сільською радою народних депутатів 18 листопада 1999 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 355 (а.с.24-25).

Положення ч. ч. 1-4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги спадкування за законом відносяться діти та батьки спадкодавця.

Позивач є сином померлого спадкодавця ОСОБА_5 і він прийняв спадщину після його смерті, шляхом подання заяви до нотаріальної контори.

Спадкування має здійснюватися за законом або за заповітом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (Ст. ст. 1235 - 1236 ЦК України).

Крім того, ст. 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України).

В той же час, як було встановлено в судовому засіданні, за свого життя спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт 25.12.2013 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ручківської сільської ради ОСОБА_3, реєстровий № 199, яким заповів на випадок своєї смерті все належне йому майно своєму братові ОСОБА_2.

Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що такий посвідчений секретарем виконкому Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області ОСОБА_3

Згідно з п.1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого 11.11.2011 року № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року - перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» - у населених пунктах, де немає державних нотарiусiв, посадовi особи виконавчих комiтетiв сiльських, селищних, мiських Рад народних депутатів вчиняють в тому числі таку нотарiальну дiю, як посвiдчення заповiту.

Згідно з вимогами розділу 3 п.1, п.п.1.1.,1.4.,1.6. вищезазначеного Порядку - посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України про що зазначається в тексті заповіту.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

В ст. 1248 ЦК України вказано, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що при його посвідченні секретарем Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області ОСОБА_3 дотримано вимоги вищезазначеного Порядку, зокрема в заповіті є запис, що «мною, тобто ОСОБА_7, прочитано вголос та підписано власноручно». Крім того, в заповіті зазначено, що особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, тобто ОСОБА_5 був дієздатною, грамотною особою, тому посвідчення заповіту у присутності свідків не вимагалось.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 31.10.2018 року № 1969, призначеної ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 27.09.2018 року по матеріалам справи № 526/1760/18, провадження № 1-кс/526/683/2018, в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000047 від 08.05.2018 року - підпис від імені ОСОБА_5 в графі "Підпис" заповіту ОСОБА_5 від 25.12.2013 року, посвідчений Ручківською сільською радою Гадяцького району та зареєстрований в реєстрі за № 199, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 199 від 25.12.2013 року, стягнено державне мито 0,85 грн. Вказана нотаріальна дія зареєстрована в журналі реєстрації нотаріальних дій.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із положень ч. 3 ст. 203 ЦК України вбачається, що правочин є дійсним, якщо він гідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»- відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими,речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем та його представником подано суду достатні та переконливі докази на підтвердження факту, що оскаржуваний заповіт підписаний іншою особою та не відповідав волі спадкодавця. Докази, які маються у справі, в своїй сукупності свідчать про порушення з боку секретаря виконкому Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області при посвідчені оскаржуваного заповіту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заповіт, посвідчений секретарем Ручківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області ОСОБА_3, складений з порушенням діючого законодавства, а це є підставою для визнання заповіту недійсним.

З врахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 15, 18, 19, 76, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 205, 207, 208, 215, 1217, 1222-1223, 1233-1236, 1241, 1247, 1248, 1251, 1253, 1257, 1261, 1268-1270, 1273, 1307 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, секретаря Виконавчого комітету сільської ради ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої Лохвицької Державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту - задовольнити повністю.

Визнати недійсним заповіт, складений 25.12.2013 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 і посвідчений секретарем виконавчого комітету Ручківської сільської ради ОСОБА_3, реєстровий № 199.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: В.А. Бондарь