Провадження № 2/752/1810/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 березня 2018 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретаря Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, МТСБУ, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 2 263,83 грн., стягнути з МТСБУ на його користь страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн. та солідарно з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 12 червня 2017 року, приблизно о 8 год. 26 хв., в м.Києві, по вул. Михайла Максимовича,32, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням невстановленого водія, який після скоєння ДТП, місце пригоди залишив.

За оцінкою незалежного оцінювача (звіт 999/06/17Б) ФОП ОСОБА_4, призначеного МТСБУ, вартість матеріального збитку завдана власнику транспортного засобу «KIA RIO» д.н.з. НОМЕР_1 складає 102 263,83 грн.

Винним у настанні ДТП є невстановлена особа, яка керувала автомобілем НОМЕР_2, згідно реєстраційних даних є ОСОБА_2

Враховуючи ту обставину, що відповідачами в добровільному порядку не було відшкодовано шкоду завдану ДТП, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Представник позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача МТСБУ в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Встановлено, що 12 червня 2017 року, приблизно о 8 год. 26 хв., в м.Києві, по вул. Михайла Максимовича,32, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням невстановленого водія, який після скоєння ДТП, місце пригоди залишив.

За оцінкою незалежного оцінювача (звіт 999/06/17Б) ФОП ОСОБА_4, призначеного МТСБУ, вартість матеріального збитку завдана власнику транспортного засобу «KIA RIO» д.н.з. НОМЕР_1 складає 102 263,83 грн

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2017 року ОСОБА_3 визнаною винним визнано винним у порушенні вимог п.п. 2.10, 13.1 ПДР України, та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, тобто у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження транспортного засобу, у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності - закрито.

Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 зазначеної норми визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

15 червня 2017року ОСОБА_1 повідомив МТСБУ про ДТП за участю невстановленого транспортного засобу.

Відповідно до положень п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правовоївідповідальності власників наземних транспортних засобів, надалі - Закон, відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України ( 254к/96-ВР ), Цивільним кодексом України ( 435-15), Законом України "Про страхування" ( 85/96-ВР ), цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно статті 3 Закону, обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно статті 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до положень ст. 22 цього Закону «При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної при життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень пп, б п. 41.1. ст. 41 Закону який спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин, МТСБУ за коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визі_ цим Законом, у разі її заподіяння невстановленим транспортним за крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу.

Згідно статті 28 Закону зазначено, що шкода, заподія- результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, -це шкода, пов'язана:

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;

з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;

з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;

з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпи у результаті дорожньо-транспоргної пригоди;

з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;

з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, дана стаття містить вичерпний перелік понять, що таке шкода, заподіяна майну потерпілого.

Виходячи з вищевказаних норм, закон чітко визначає, що майном, особливим об'єктом вважаються, окрема річ, сукупність речей, а майнові права та обов'язки (ст. 190 ЦК України), тому належний позивачу транспортний засіб є окремою річчю та відноситься до загальновживаного терміну «майно».

Відповідно до положень ст. 22 цього Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'я, майну третьої особи.

Відповідно до положень пп. б п. 41.1. ст. 41 Закону який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу.

Отже, МТСБУ може відшкодувати шкоду за невстановлену особу виключно, якщо потерпілому заподіяна шкода життю та здоров'ю

Таким чином, дана стаття містить обмеження щодо проведення регламентних виплат потерпілим, у разі заподіяння шкоди майну та навколишньому середовищу невстановленою особою.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/4966/14, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2014 року та ухвалою весу від 06 листопада 2014 року, які додаються.

А також у рішеннях придніпровського районного суду м. Черкаси у справах №711/1416/14 від 10 квітня 2014 року та № 711/8964/14 від 24 грудня 2014 року.

Крім того, відповідно до положень ст. 6 Закону передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно п. 17 постанови ВССУ № 4 від 01 березня 2013 року «про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальні с,ь якої застрахована за договором).

Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті б Закону № 1961-ІУ не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відгодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Системний аналіз наведених вимог закону дає підстави зробити висновок про те, що закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про необґрунтованість вимог з посиланням на відсутність доказів її вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір; наведене положення закону судами під час розгляду справи не враховано.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

У зв'язку із наведеним, позов не підлягає задоволенню, оскільки він пред'явлений до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 1166, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 133, 141, 259, 263 - 265, 280, 285, 289 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 29.03.2018 року.

Суддя