Постанова

Іменем України

07 травня 2018 року

м. Київ

справа № 759/9316/14-ц

провадження № 61-583св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Державна реєстраційна служба України, служба у справах дітей Святошинської у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 1 292 186,05 грн за договором про надання споживчого кредиту № від 10 лютого 2009 року та за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 10 лютого 2009 року, укладеними між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,30 кв.м. (далі - квартира) (на підставі договору іпотеки № 87439 від 06 червня 2008 року та договору іпотеки № 87439-Б від 01серпня 2008 року) шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки - вказану квартиру; припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_4 на квартиру, в тому числі право володіння, користування та розпорядження нею; виселити з даної квартири іпотекодавця ОСОБА_4 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від ОСОБА_4 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи на квартиру та стягнути судові витрати в сумі 3 654 грн, на користь позивача.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2008 року між АКІБ «УксСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № на суму 50000 доларів США зі строком повернення кредиту до 06 червня 2033 року і сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15,50 % річних.

01 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №0 на суму 20 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 01 серпня 2028 року і сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,50 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаними кредитними договорами 06 червня 2009 року за №87439 та 01 серпня 2008 року за № 87439-Б між тими ж сторонами був укладений іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_4 передав АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», в іпотеку квартиру. Відповідач умови кредитних договорів не виконував, що призвело до утворення заборгованості, у зв'язку із чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки є положення пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки іпотекодавець надав в іпотеку банку квартиру загальною площею 68,30 кв. м, і житловою площею 39,20 кв. м, яка є його постійним місцем реєстрації та проживання відповідача, а також відповідач не має у власності іншого нерухомого майна.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем обрано спосіб судового захисту, який не передбачений законом, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що застереження, за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. З урахуванням наведеного вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем можливе як за допомогою позасудового врегулювання, так і в судовому порядку.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Судом апеляційної інстанцій правильно встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеними кредитними договорами, у зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договорами іпотеки від 06 червня 2009 року та 01 серпня 2008 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема за рішенням суду, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цих договорів та Закону України «Про іпотеку» та з інших передбачених законодавством підстав. Відповідно до пункту 5.2.1 позасудове врегулювання здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, сторони, підписавши іпотечні договори, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 1851 цс 15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Наведені у касаційній скарзі доводи представника ПАТ «Дельта Банк» не спростовують висновку суду і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат