Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 361/3169/15-ц

провадження № 61-3419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Лівінського С. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просило у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 86 603,51 долара США та 2 030 704 грн 50 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,2500 га у с. Красилівка Броварського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Позовну заяву мотивовано тим, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 65‑08‑Ил/33, за умовами якого ОСОБА_1 відкрито невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном повернення - 10 квітня 2023 року.

11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким останній зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,2500 га у с. Красилівка Броварського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року у складі судді Бобко В. В., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2012 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Нежури В. А., Корчевного Г. В., позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено; стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 726 538 грн 13 коп.

Вказане рішення суду боржниками не виконано, заборгованість за кредитним договором, укладеним 11 квітня 2008 року, не погашено.

Станом на 28 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» становить 83 603,51 долара США, що еквівалентно 1 251 483 грн 43 коп. та складається із заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 47 060,04 долара США, що еквівалентно 704 454 грн 40 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 36 543,47 долара США, що еквівалентно 547 029 грн 03 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за кредитним договором за період з 28 листопада 2013 року по 28 листопада 2014 року - 2 030 704 грн 50 коп., а всього 3 282 187 грн 93 коп.

Позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності.

У червні 2015 року ОСОБА_1 подав заперечення на позов, у якому вказував про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року з нього стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором. Вказане судове рішення набрало законної сили, зобов'язальні правовідносини за кредитним договором припинились, а тому відсутні підстави для нарахування банком заборгованості. Позовні вимоги про стягнення збитків у зв'язку із затримкою виконання рішення суд банк не заявляв.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року у складі судді Сердинського В. С. позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за кредитним договором від 11 квітня 2008 року в розмірі 83 603,51 долара США та 1 251 483 грн 43 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться у с. Красилівка Броварського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на підставі оцінки майна на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У іншій частині позовних вимог щодо нарахування пені відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку, має бути зменшено відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, а саме в частині розміру неустойки оскільки вона значно перевищує розмір збитків. Встановивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, та прийнявши до уваги те, що кредитний договір є забезпеченим іпотекою, дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року у складі колегії суддів: Даценка Л. М., Савченка С. І., Білоконь О. В., рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитним договором.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 11 квітня 2008 року у сумі 22 798 доларів США, що станом на 28 листопада 2014 року складає 341 269 грн 09 коп., та 1 251 483 грн 43 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована у с. Красилівка Броварського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1, шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при визначенні розміру кредитної заборгованості судом першої інстанції безпідставно стягнуто заборгованість за кредитним договором з урахуванням суми, стягнутої за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року, а саме: основна кредитна заборгованість у розмірі 47 060,04 долара США та процентів за користування кредитом у розмірі 13 745,45 долара США. А тому, погодившись із висновком суду першої інстанції про наявність кредитної заборгованості, та з урахуванням рішення суду від 28 лютого 2012 року зменшив її розмір до 22 798 доларів США, що станом на 28 листопада 2014 року становить 341 269 грн та 1 251 483 грн 43 коп. та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на земельну ділянку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Карпенко С. О., Мазур Л. М., рішення Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій правомірно звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки. Однак, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, судами першої та апеляційної інстанцій не визначено початкової ціни предмети іпотеки, яку має бути зазначено у грошовому виражені відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що Цивільним кодексом України можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена статтями 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Позивачем не надано доказів про те, що він вчиняв дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. А тому, прийнявши до уваги невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, скасував рішення суду попередньої інстанції та ухвалив нове рішення, яким відмовив у позові.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Отже, іншого наслідку, крім набуття права власності, чинним законодавством України не передбачено. Формулювання способу звернення на предмет іпотеки, на підставі якого буде здійснюватись перехід права власності на предмет іпотеки, викладене у резолютивній частині рішення, не є принциповим. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовим наслідком та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання. Нелогічним є твердження про те, що сторони за законом можуть звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в позасудовому порядку та позбавлені такого права в судовому порядку за рішенням суду. Обраний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» не пов'язаний із процедурою продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах і зазначенням у судовому рішенні початкової ціни продажу.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому вказував про законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 65‑08‑Ил/33 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 відкрито невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном повернення - 10 квітня 2023 року.

11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким останній зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

З метою забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору 11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,2500 га у с. Красилівка Броварського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року у складі судді Бобко В. В., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2012 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Нежури В. А., Корчевного Г. В., позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено; стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 726 538 грн 13 коп.

Вказане рішення суду боржниками не виконане, заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2008 року не погашена.

Станом на 28 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» становить 83 603,51 долара США, що еквівалентно 1 251 483 грн 43 коп., та складається із заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 47 060,04 долара США, що еквівалентно 704 454 грн 40 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 36 543,47 долара США, що еквівалентно 547 029 грн 03 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за кредитним договором за період з 28 листопада 2013 року по 28 листопада 2014 року - 2 030 704 грн 50 коп., а всього 3 282 187 грн 93 коп.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 9.4.3. іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані.

Згідно із пунктами 11, 12 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Крім цього, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такий правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно, що передано в іпотеку, є позасудовим способом захисту прав іпотекодержателя, у зв'язку із чим правомірно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк