Єдиний унікальний номер 227/2573/18 Номер провадження 22-ц/804/574/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 227/2573/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року (суддя першої інстанції Мацишин Л.С.), -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Зазначав, що з 27 вересня 1997 року по 02 жовтня 2015 року він перебував з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі.

У період шлюбу ними були придбані:

- чотирикімнатна квартира загальною площею 65,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2008 року; ринкова вартість аналогічної квартири становить 110 000 грн.;

- автомобіль GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на нього на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 27 липня 2011 року; вартість автомобіля станом на 19 квітня 2018 року згідно звіту експерта становить 61 972,50 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не бажає провести поділ майна в нотаріальному порядку або укласти аліментний договір, просив здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме, чотирикімнатної квартири № 10, загальною площею 65,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та визнати за ним право особистої приватної власності на ? частину чотирикімнатної квартири загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 46,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на ? частину автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1; стягнути з відповідача понесені ним судові витрати (а.с. 3-5).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволені частково.

Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 46,0 кв.м, та автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним:

- на ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 46,0 кв.м;

- на ? ідеальну частку автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат:

- стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 300 грн. судових витрат;

- стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн. (а.с. 81 - 85).

Не погоджуючись із судовим рішенням в частині розподілу судових витрат, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду в цій частині дійсним обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити - стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 1 460,00 грн., виключити із резолютивної частини рішення висновок про стягнення з відповідача на користь держави 352,40 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що понесені ним судові витрати склали 1 460,00 грн., з яких 860,00 грн. судовий збір та 600,00 грн. витрати на оцінку вартості транспортного засобу.

Судовий збір ним сплачено у розмірі 1% від вартості ? частки квартири та ? частки автомобілю, які він просив йому виділити при поділі майна, загальна вартість яких складає 85 986,25 грн.

Йому не зрозуміло з яких підстав суд при розподілі судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, присудив йому лише 300 грн. і виходив з того, що його позовні вимоги задоволено частково. Він просив виділити йому саме ? частку квартири та ? частку автомобіля, фактично його вимоги задоволені повністю. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, вирішуючи питання про майно відповідача та стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн., незважаючи на те, що судовий збір був сплачений особисто позивачем при поданні позову і він від його сплати не звільнений (а.с. 88).

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що воно може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справа № 227/2573/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 29.10.2018 року визначено колегію судів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Соломаха Л.І., судді Кішкіна І.В., Канурна О.Д. (а.с. 92).

У зв'язку із хворобою судді Кішкіної І.В. 20 листопада 2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію судів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Соломаха Л.І., судді Канурна О.Д., Санікова О.С. (а.с. 114).

Відповідачем ОСОБА_2 копія апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 отримана 03 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 103, а.с. 104).

08 листопада 2018 року до апеляційного суду надійшов письмовий відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що посилання позивача на неправильний розподіл судом першої інстанції судових витрат суперечить нормам ЦПК України. При поданні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір, виходячи з вартості ? частини спірного майна. Суд задовольнив позовні вимоги позивача та визнав за ним право власності на ? частину спірного майна. Оскільки позивач сплатив за оцінку вартості транспортного засобу 600 грн., судом правомірно стягнуто з неї на користь позивача ? частину вказаних витрат, що складає 300 грн.

Позивач не надав суду експертну оцінку спірної квартири. Визначену позивачем вартість 110 000 грн. вона не визнає.

Судовий збір у сумі 352,40 грн. з неї на користь держави стягнуто відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як вартість спірного майна складає 61 972,50 грн., а 1% від його вартості дорівнює 619,73 грн., що менше мінімального розміру ставки судового збору 704,80 грн.

Також зазначає, що в теперішній час спірним автомобілем фактично користується позивач, перебуваючи у м. Херсоні. При розлученні всі майнові питання вони вирішили мирним шляхом: спірний автомобіль - позивачу ОСОБА_1, спірну квартиру - їй та їх дітям ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 100).

У судове засідання апеляційного суду 21 листопада 2018 року сторони не з'явилися.

Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 отримав. 21 листопада 2018 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача - адвоката ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності позивача від 06 серпня 2018 року, яка посвідчена в.о. директора Херсонського міського центру з надання безоплатної правової допомоги (а.с. 57 - 59), про розгляд справи 21 листопада 2018 року без її та позивача ОСОБА_1 участі.

Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_2 отримала 15 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 112). Відповідач апеляційний суд про причини неявки у судове засідання не повідомила і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася у судове засідання без поважних причин.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила розглянути справу у її відсутність (а.с. 100).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Позивачем рішення суду в частині поділу майна подружжя не оскаржується, а тому апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості в цій частині не перевіряється.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного:

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що судовий збір слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вартість спірної квартири не визначена, а розмір судового збору відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір" не може бути меншим ніж 704,80 грн., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, за відповідачем визнано право власності тільки на ? частину спірного майна, враховуючи, що позивач сплатив судовий збір за свої майнові вимоги, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 352,40 грн., тобто половину від мінімального розміру. Витрати, пов'язані із залученням спеціаліста (за проведення оцінки транспортного засобу) відповідно до пункту 3 частини 2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача 300 гривень.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 3, 6 ст. 139 ЦПК України до витрати, пов'язаних із залученням експерта, спеціаліста чи перекладача, належить винагорода за виконану роботу, пов'язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов'язків.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 08.07.2011 року №3674-VI "Про судовий збір".

Відповідно до частини 1, п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду з позовом, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 27 червня 2018 року (а.с. 3).

Статтею 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2018 року у розмірі 1762 гривні. Тобто, мінімальна ставка судового збору з позовних вимог майнового характеру у 2018 році складає 704,80 грн. (1 762 грн. х 0,4).

Відповідно до пунктів 2, 9, 10 частини 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна (п. 2); у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна (п. 9); у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог (п. 10).

Відповідно до пунктів 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства (п. 23).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (п. 24).

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Отже, у спорах про поділ спільного майна подружжя ціна позову визначається вартістю майна, що підлягає поділу.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме:

- квартири загальною площею 65,5 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та визначив у позові її ринкову вартість - 110 000 грн.;

- автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартість якого згідно звіту оцінювача станом на 19 квітня 2018 року становила 61 972,50 грн.

Загальна вартість майна, яке просив поділити позивач, складає 171 972,50 грн. (110 000 + 61 972,50).

Отже, ціна позову ОСОБА_1 складає 171 972,50 грн., виходячи з якої за подання позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 1 719,72 грн. (1% від 171 972,50 грн.).

Позивачем при зверненні до суду з позовних вимог про поділ майна сплачено судовий збір у розмірі 860,00 грн. (704,80 + 155,20), що підтверджується квитанціями від 12.04.2018 року та від 06.06.2018 року (а.с. 1, а.с. 2), тобто виходячи лише з ? частки вартості майна, що підлягає поділу.

Визначення ціни позову лише у розмірі ? частки загальної вартості майна, що підлягає поділу, а саме, виходячи з вартості майна, яке позивач просить виділити саме йому, не відповідає вимогам процесуального закону.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя: квартири АДРЕСА_1 та автомобіля GEELY СК-2, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? ідеальну частку квартири та на ? ідеальну частку автомобіля.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд, вирішуючи питання про майно відповідача, вийшов за межі заявлених позовних вимог, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Саме виходячи з того, що квартира та автомобіль є неподільними речами, між подружжям відсутня згода на отримання грошової компенсації та жодний з подружжя не вніс відповідну грошову суму за поділ неподільної речі на депозитний рахунок суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу.

Одне і теж майно подружжя не може бути поділено двічі, а тому суд правильно визначив як частку позивача, так і частку відповідача у цьому майні і в цій частині рішення суду жодною із сторін не оскаржується.

Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд визнав за кожною із сторін (за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2) право власності на ? ідеальну частку квартири та на ? ідеальну частку автомобіля, судовий збір покладається на сторони пропорційно вартості майна, яка виділена кожному з подружжя, тобто на кожного по 859,86 грн. (1 719,72 : 2). Отже, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні правильно зазначив, що позивач свою частку судового збору (860,00 грн.) сплатив при поданні позову, а з відповідача її частка підлягає стягненню на користь держави.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судовий збір при поданні позову сплачував він, що він від сплати судового збору не звільнений, що суд безпідставно стягнув судовий збір з відповідача на користь держави, також є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 ст. 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Оскільки визначена позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві ціна позову 85 986,25 грн. не відповідає дійсній вартості майна, що поділив суд, судом при ухваленні оскаржуваного рішення недоплачений судовий збір стягнуто з відповідача на користь держави пропорційно до вартості майна, яке виділено відповідачу.

Проте сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави (352,40 грн.), судом першої інстанції визначено не вірно.

Стягуючи з відповідача на користь держави недоплачений з позовних вимог судовий збір, суд першої інстанції послався на те, що вартість спірної квартири не визначена, а розмір судового збору не може бути меншим 704,80 грн., за відповідачем визнано право власності лише на ? частку спірного майна, а тому з відповідача слід стягнути половину від мінімального розміру судового збору, що складає 352,40 грн.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 постанови від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК (згідно ЦПК України в редакції Закону України від 3.10.2017 року № 2147-VIII - за змістом ст. 176, п. 3 частини 3 ст. 175) такий обов'язок покладається на позивача.

Позивачем вартість квартири визначена в 110 000 грн. і відповідачем вона під час розгляду справи судом першої інстанції не спростована, а тому суд при визначені розміру судового збору мав виходити саме з цієї вартості квартири та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір з урахуванням вартості як квартири, так і автомобіля у розмірі 859,86 грн., тобто у тому ж розмірі, який був сплачений за ? частку майна позивачем. Проте суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь держави судовий збір, виходячи лише з вартості автомобіля.

Отже, стягнувши з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн., суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, ст. 176 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судового збору. Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розподілі судових витрат в цій частині є обгрунтованими.

На підтвердження понесених судових витрат, пов'язаних із залученням спеціаліста - оцінювача, позивачем надано:

- звіт № 19-04/1 від 19.04.2018 року по визначенню ринкової вартості колісного транспортного засобу, який складений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 та згідно якого ринкова вартість автомобіля GEELY СК- 2 MR7151A на дату оцінки складає 61 972,50 грн. (а.с. 10 - 17);

- товарний чек від 19.04.2018 року, згідно якого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_7 сплачено за визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу GEELY СК-2 MR7151A, д.н. НОМЕР_1, 600,00 грн. (а.с. 18).

Відповідно до частини 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спірне майно подружжя судом було поділено в рівних частках - за кожним з подружжя було визнано право власності на ? частку спільного майна, в тому числі автомобіля, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про покладення на відповідача ? частки понесених позивачем судових витрат, пов'язаних з оцінкою спірного автомобіля, що складає 300 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що витрати, пов'язані з оцінкою вартості автомобіля, суд мав покласти на відповідача повністю, є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що при розподілі судових витрат слід врахувати поведінку відповідача, яка фактично по безспірному позову постійно безпідставно стверджувала про те, що він не користується квартирою, тому вона належить відповідачу, подала необґрунтований відзив, що призвело до затягування розгляду справи до трьох місяці.

Відповідно до п. 3 частини 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Апеляційний суд зазначає, що судові витрати, які поніс позивач у цій справі, а саме, судовий збір та витрати по оцінці майна, не залежать від тривалості розгляду цієї справи, а тому поведінка відповідача, яку позивач вважає неправильною, не впливає на розподіл судових витрат.

Крім того, суд першої інстанції розглянув справу в межах строків, встановлених ст. 275 ЦПК України. Перше судове засідання було призначено на 07 серпня 2018 року. 07 серпня 2018 року відповідач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 61). Суд жодного разу не відкладав розгляд справи через поведінку відповідача. Згідно протоколу судового засідання від 07 серпня 2018 року розгляд справи був відкладений на 28 серпня 2018 року за клопотанням представника позивача (а.с. 62). Згідно протоколу судового засідання від 28 серпня 2018 року та ухвали суду від 28 серпня 2018 року розгляд справи був відкладений на 07 вересня 2018 року також за клопотанням представника позивача, який посилався в тому числі на його участь у іншій справі у іншому суді Херсонської області (а.с. 66, а.с. 67, а.с. 68).

Відповідно до п. 4 частини 1, частини 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, ст. 176 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судового збору, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат, пов'язаних із залученням спеціаліста для оцінки вартості автомобіля, 300 (триста) гривень 00 коп.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 витрат по сплаті ним судового збору у розмірі 860 гривень 00 коп. за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 859 (вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 86 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

О.С. Санікова