КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц//824/508/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Ульяновська В.О.
759/5787/17 Доповідач: Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державна циркова компанія України», третя особа: Генеральний директор - художній керівник Державного підприємства «Державна циркова компанія України» Кабаков С.Б. про визнання протиправним та скасування наказу поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2017 року позивач пред'явив позов до відповідача та просив суд визнати протиправним та скасувати наказ № 48-К від 14.03.2017 року щодо його звільнення; поновити його на посаді заступника генерального директора цієї установи або на рівнозначній (аналогічній) посаді; стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2017 року. Посилався на те, що із займаної посади він був звільнений на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків під час виконання ним обов'язків виконуючого обов'язки генерального директора, а саме: за незаконне звільнення заступника генерального директора ОСОБА_3, якого у подальшому було поновлено за рішенням суду. Уважає, що оскільки судовим рішенням, за яким ОСОБА_3 було поновлено на роботі, наказ про його звільнення незаконним не визнавався, то твердження про незаконність його звільнення ним є необґрунтованим. Крім того вважає, що відповідач застосував до нього дисциплінарне стягнення з порушенням вимог, передбачених ст. 148 КЗпП України, зокрема, застосував його в строк понад три місяці з дня виявлення. Також зазначає , що в порушення ч.ч.1,5 ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від нього письмові пояснення та не повідомив його під розписку про ознайомлення з наказом. Крім того, звільнення відбулось у період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києві від 08 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, суд неправильно застосував до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, норми законодавства та надав неналежну оцінку наявним доказам у справі.

Вказує, що відповідач, в особі генерального директора Кабакова С.Б. наказом № 48-К від 14.03.2017 року звільнив його з посади заступника генерального директора вищезазначеної установи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, за період коли останній перебував на посаді виконуючого обов'язки генерального директора. На його думку, рішення про допущення грубого порушення трудових обов'язків позивачем під час виконання ним керівника підприємства повинен був приймати безпосередньо орган управління - Міністерство культури України, який не був залучений до участі в справі. Згідно з Положенням про Міністерство культури України (п.10), Міністр оцінює питання щодо проведення службового розслідування стосовно керівників підприємств, установ, організацій, що належить до сфери управління Міністерства, ініціює питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності зазначених осіб. Всупереч даним вимогам, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів у чому саме полягає порушення позивачем трудових обов'язків, та яким чином кваліфіковано дії позивача, як грубе порушення трудових обов'язків, ураховуючи, те, що, на думку останнього, він взагалі не вчиняв порушень трудових обов'язків, які були визначені Статутом компанії.

Крім того вказує, що 6-місячний строк із моменту вчинення правопорушення, передбачений ст. 148 КЗпП України для застосування дисциплінарного стягнення, минув ще 11.02.2017 року, оскільки днем учинення проступку є день звільнення ОСОБА_3, тобто 11.08.2016 року, а його звільнено 14.03.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та надуманими. Звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, у відповідності до вимог, передбачених п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Звільняючи ОСОБА_3 з посади заступника генерального директора Компанії на підставі п. З ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, ОСОБА_1, який має вищу юридичну освіту, виконуючи обов'язки генерального директора, всупереч вимог Конституції України, трудового законодавства, Статуту Компанії усвідомлено протиправно звільнив ОСОБА_3 з роботи з грубим порушенням, а тому до твердження про відсутність у його діях грубого порушення трудових обов'язків слід віднестися критично.

При цьому рішенням Шевченківського районного суду від 16.04.2018 року з ОСОБА_1 за позовом відповідача стягнуто 36 199,00 грн. матеріальної шкоди та судового збору, стягнуті з компанії при поновленні ОСОБА_3 на роботі.

Не заслуговує на увагу і твердження ОСОБА_1, що незаконне звільнення ним заступника директора ОСОБА_3 не віднесено до категорії дисциплінарного стягнення за порушення працівником трудового законодавства (трудових обов'язків), оскільки пунктом 7.8 Статуту Державного підприємства «Державна циркова компанія України» визначено, що генеральний директор-художній керівник Підприємства під час реалізації своїх прав і виконання обов'язків повинен діяти в інтересах Підприємства, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 звільнив ОСОБА_3 у неустановленому порядку з грубим порушенням п. 3 ч.1 статті 40 КЗпП України, а тому до нього і було застосоване дисциплінарне стягнення, передбачене п.1 ч. 1 ст.41 КЗпП України - розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за допущене одноразове грубе порушення трудових обов'язків при виконанні обов'язків генерального директора-художнього керівника.

Твердження ОСОБА_1 про те, що рішення про допущення грубого порушення трудових обов'язків під час виконання ним обов'язків керівника підприємства повинен був приймати безпосередньо орган управління - Міністерство культури України, а не керівник Компанії, є хибним, оскільки ОСОБА_1 наказом Компанії від 03.11.2015 № 177-к прийнятий на посаду заступника генерального директора з 04 листопада 2015 року. Наказом Міністерства культури України від 30.06.2016 року № 428/0/17-16 та наказом Компанії від 04 липня 2016 року № 118-к на ОСОБА_1, заступника генерального директора , покладено виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника Компанії з 04.07.2016 до призначення Міністерством культури України керівника Компанії. Міністерством культури України, згідно з проведеним конкурсом, на посаду генерального директора - художнього керівника Компанії був призначений Кабаков С.Б., у зв'язку з чим 08.09.2016 року наказом Компанії № 81-к ОСОБА_1 припинив тимчасове виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника і приступив до виконання своїх обов'язків заступника генерального директора.

Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 не займав посаду генерального директора - художнього керівника Компанії, а згідно з його заявою, що вбачається з наказу МКУ від 30.06.2016 року № 428/0/17-16, на нього було покладено виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника Компанії з 04.07.2016 до призначення Міністерством культури України керівника Компанії.

Оскільки ОСОБА_1 не увільняли з посади заступника генерального директора, а на нього покладалося виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника Компанії з 04.07.2016 до призначення Міністерством культури України керівника Компанії,тому за допущене порушення, під час виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника, він правомірно був звільнений на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, за однократне грубе порушення трудових обов'язків.

Твердження позивача про те, що Компанія припустилася порушення ч. 2 ст.148 КЗпП України, так як притягнула його до відповідальності в строк понад шість місяців з дня вчинення проступку, не заслуговує на увагу, оскільки презумпція невинуватості застосовується не лише в кримінальному процесі, а розглядається в загальноправовому і процесуальному значеннях, а значить стосується і законодавства про працю. Про скоєний ОСОБА_1 проступок Компанії стало відомо 25.11.2016 року, коли рішення Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення на роботі ОСОБА_3, набрало законної сили, а тому, відповідно з вимогами ч. 1 ст.148 КЗпП України, Компанія повинна була застосувати до нього дисциплінарне стягнення безпосередньо за виявленням проступку , але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, тобто не пізніше 25.12.2016 року, не рахуючи часу його звільнення від роботи - у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці. Перебування ОСОБА_1 на роботі 4 дні з дня скоєного проступку 25.11.2016 року до дня звільнення 14.03.2017 року ( решта днів перебував на лікарняних та у відпустці) свідчить про безпідставність його ствердження про пропущення Компанією строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, врахувавши, що відповідачу стало відомо про наявність проступку ОСОБА_1 під час проголошення рішення Шевченківським районним судом м. Києва 15.11.2016 року, яке набрало законної сили 25.11.2016 року, і відповідно до вимог ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення повинно було бути застосовано безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, тобто не пізніше 25.12.2016 року. При цьому судом враховано, що позивач з 04.10.2016 року по 12.10.2016 року; з 13.10.2016 року по 18.11.2016 року; з 19.11.2016 року по 08.12.2016 року; з 09.12.2016 року по 16.12.2016 року був тимчасово непрацездатним, а з 19.12.2016року по 03.01.2017 рокуперебував у додатковій відпустці, як особа, що постраждала внаслідок катастрофи на ЧАЄС. З 11.01.2017 року ОСОБА_1 з 11.01.2017 рокупо 27.01.2017року; з 28.01.2017 року по 14.02.2017 року ; з 15.02.2017 року по 21.02.2017 року ; з 22.02.2017 року по 10.03.2017 року знову був тимчасово непрацездатним. Судом не взято до уваги твердження позивача про те, що він був звільнений у період тимчасової непрацездатності, оскільки встановлено, що 14.03.2017 року позивач працював повний робочий день, за що йому нарахована та виплачена заробітна. При цьому також установлено, що листок тимчасової втрати працездатності АДА за № 033341 віл 14.03.2017 року, видано позивачу з порушенням вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Установлено, що наказом заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України» від 03.11.2015 року за № 177-к ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника генерального директора з 04.11.2015 року ( а.с. 8).

Наказом заступника Міністра культури України від 30.06.2016 року за №428/0/17-16 на ОСОБА_1, заступника генерального директора Компанії, покладено виконання обов'язків генерального директора-художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» з 04.07.2016 року до призначення керівника Компанії ( а.с. 9).

04.07.2016 року заступник генрального директора ДП «Державна циркова компанія України» ОСОБА_1 видав наказ № 118-к про те, що він приступає до викоання обов»язків генерального директора-художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» з 04.07.2016 року до призначення Міністерством культури України керівника Компанії ( а.с. 33).

11.08.2016 року наказом № 148-к ОСОБА_1 звільнив ОСОБА_3, заступника генерального директора Компанії, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

08.09.2016 року виконуючий обов»язки генерального директора-художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» ОСОБА_1, у зв'язку із призначенням Міністерством культури України наказом №181-к генерального директора-художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» за контрактом, видав наказ №181-к про припинення ним тимчасового виконання обов»язків генерального директора-художнього керівника з приступленням до виконання своїх основних обов»язків заступника генерального директора ( а.с.34).

15.11.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва за позовом ОСОБА_3 до ДП «Державна циркова компанія України», третя особа: ОСОБА_1 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу ухвалено рішення про задоволення позовних вимог та поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника генерального директора Державного підприємства &q?ов;Державна циркова компанія України&quan; зі стягненням з Компанії на його користь середнього заробітку у розмірі 35647 грн. 26 коп. за час вимушеного прогулу з 12.08.2016 року по 15.11.2016 року та судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. (а.с. 35-37).

Зазначеним рішенням установлено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням трудового законодавства і за відсутності підстав для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом від 25.11.2016 року за № 231-к генеральним директором-художнім керівником Державного підприємства &qu l;Державна циркова компанія України&quan; Кабаковим С.Б. виконано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року та поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника генерального директора Державного підприємства &qusp;Державна циркова компанія України&q? А; зі стягненням з Компанії на його користь середнього заробітку у розмірі 35647 грн. 26 коп. за час вимушеного прогулу з 12.08.2016 по 15.11.2016 року та судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с. 38).

Наказом від 14.03.2017 року за № 48-к за підписом генерального директора-художнього керівника Державного підприємства &q?ку;Державна циркова компанія України&q?пи; КабаковаС.Б., ОСОБА_1, заступника генерального директора, звільнено з роботи 14.03.2017 року за п. 1 ст. 41 КЗпП України за допущене одноразове грубе порушення трудових обов'язків при виконанні обов'язків генерального директора-художнього керівника, що виразилось у незаконному звільненні заступника генерального директора ОСОБА_3, унаслідок чого компанії причинено збиток у розмірі 36 198,46 грн.. ( а.с. 10, 41, 42, 43, 44).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

На підставі п.1 ст.41 КЗпП ( 322-08 ) за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно

персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Відповідно до наказу від 14.03.2017 року за № 48-к підставами звільнення ОСОБА_1 зазначено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року, наказ від 25.11.2016 року № 231-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3», довідка про виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, висновок від 06.02.2017 року за результатами службової перевірки по факту звільнення ОСОБА_3, акти від 14.03.2017 року «про відмову ОСОБА_1 ставити підпис про ознайомлення з розпорядженнями від 14.03.2017 року № 3», «Про відсутність пояснення ОСОБА_1.».

Згідно із ст.147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення

застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни.

Посадову особу, яка винна у порушенні трудового законодавства або оплати праці може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Згідно зі ст. 41 та ст. 147 КЗпП, видів дисциплінарної відповідальності є два - догана або звільнення.

Також у таких випадках на посадових осіб підприємств поширюється й матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Відповідно до частини першої ст. 147-1 КЗпП право застосування дисциплінарного стягнення, а отже, і звільнення , надається тому органові, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) цього працівника. На підприємстві право прийняття та звільнення працівників надається керівникові відповідно до статуту підприємства та укладеного з ним трудового договору (контракту). А це означає, що керівник підприємства завжди має право застосовувати дисциплінарне стягнення до будь-якого працівника цього підприємства, який вчинив дисциплінарний проступок.

Пунктом 7 Статуту Державного підприємства «Державна циркова компанія України» передбачено, що управління Підприємством здійснюється його генеральним директором-художнім керівником, який підзвітний Уповноваженому органу управління. Генеральний директор-художній керівник Підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління . Генеральний директор-художній керівник Підприємства самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління. Генеральний директор-художній керівник Підприємства під час реалізації своїх прав і виконання обов'язків повинен діяти в інтересах Підприємства у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства. Несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства (п.п.7.2.,7.3.,7.6.,7.8 Статуту).

Згідно із п. 8 Статуту Державного підприємства «Державна циркова компанія України» Уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань за результатами конкурсного відбору призначає на посаду та звільняє з посади керівника Підприємства, укладає і розриває з керівником Підприємства контракт, здійснює контроль за додержанням вимог контракту.

З наведеного вбачається, що право прийняття та звільнення працівників надано генеральному директору-художньому керівнику відповідно до статуту підприємства та укладеного з ним трудового договору (контракту). Уповноваженому органу управління, Міністерству культури України, надано право призначення та звільнення з посади лише керівника Підприємства.

ОСОБА_1 не займав посаду генерального директора - художнього керівника Компанії, на нього було покладено виконання обов'язків генерального директора - художнього керівника Компанії з 04.07.2016 року до призначення Міністерством культури України керівника Компанії. При цьому ОСОБА_1 залишався обіймати посаду заступника генерального директора.

ОСОБА_1 було звільнено генеральним директором-художнім керівником Підприємства Кабаковим С.Б. з посади заступника генерального директора, тобто в межах наданих йому статутом повноважень, унаслідок чого доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що про допущення грубого порушення трудових обов'язків під час виконання ним як керівником підприємства повинен був приймати безпосередньо орган управління - Міністерство культури України, на увагу не заслуговує.

Твердження позивача про відсутність грубого порушення трудових обов'язків під час виконання обов'язків генерального директора Державного підприємства «Державна циркова компанія України», спростовуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року, яким установлено, що звільнення ОСОБА_3 ОСОБА_1 відбулося з порушенням трудового законодавства і за відсутності підстав для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що є неналежним виконанням покладених на ОСОБА_1 трудових обов'язків.

Перевіряючи чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень відносно ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції уважає, що відповідачем дотримано строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, який повинен обчислюватись з дня набрання рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року законної сили , тобто з 25.11.2016 року.

При цьому правильно не враховано до часу звільнення строк тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці ОСОБА_1.

Погоджується колегія суддів і з рішенням відповідача про те, що допущене ОСОБА_1 порушення трудових обов'язків є грубим, оскільки звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням норм трудового законодавства, якого ОСОБА_1 повинен був додержуватись, будучи заступником генерального директора, виконуючи його обов'язки, унаслідок чого відповідачу було спричинено шкоду.

При цьому стягнення з позивача на користь відповідача, заподіяної ОСОБА_1 шкоди підприємству, є видом матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків та не є видом дисциплінарного стягнення відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України.

Не встановлено судом апеляційної інстанції порушень відповідачем при звільненні позивача ч.1 ст. 149 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 пропонувалось надати письмові пояснення про причини звільнення ОСОБА_3, однак останній відмовився, про що відповідачем складено відповідні акти, які ОСОБА_1 не спростовано ( а.с.41,42,43).

Посилання позивача на те, що його було звільнено у період його тимчасової непрацездатності, на увагу також не заслуговує, оскільки судом першої інстанції указаному твердженню була надана належна оцінка,з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Будь-яких порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до безумовного скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&qu ;язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук