АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/768/17 Номер провадження 22-ц/786/804/18Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Дорош А.І. , Триголова В.М.,

за участю секретаря: Зеленської О.І.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чуванової А.М. в м. Полтаві зі складанням повного тексту рішення 29 січня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.10.2016 року автомобіля марки BYD модель F3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_3, проведену 21.10.2016 року на підставі недійсного договору; в порядку реституції, витребувати від ОСОБА_3, та зобов'язати її повернути автомобіль марки BYD модель F3, легковий седан, 2007 року випуску, у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що він та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року по 23.04.2013 року. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям за рахунок кредитних коштів було придбано транспортний засіб -марки BYD модель F3, НОМЕР_2, легковий седан, колір бежевий, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було задоволено, поділено спільне майно подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного автомобіля, залишено за ОСОБА_4 право власності на частину зазначеного автомобіля.

В той же час, відповідач ОСОБА_4, переоформила право власності на спірний автомобіль на свою доньку від попередніх шлюбних відносин ОСОБА_3 без отримання згоди ОСОБА_2, як співвласника майна.

Враховуючи, що покупцем спірного автомобіля є донька продавця ОСОБА_4, та вони обидві були обізнані про існування спору відносно автомобіля як спільного майна, відповідач ОСОБА_3 не могла не знати, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважає, що відповідачі діяли недобросовісно.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений в ТСЦ №5341/2016/140883 від 21.10.2016 року автомобіля марки BYD модель F3, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, колір бежевий, 2007 року випуску, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Скасовано реєстрацію автомобіля марки BYD модель F3, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, колір бежевий, 2007 року випуску за ОСОБА_3, проведену 21.10.2016 року на підставі недійсного договору.

В порядку реституції, витребувано від ОСОБА_3 та зобов'язано її повернути автомобіль марки BYD модель F3, легковий седан, 2007 року випуску, у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

З рішення суду не погодилась ОСОБА_3, яка в поданій апеляційній скарзі посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду щодо її обізнаності в наявності судового спору про поділ майна між подружжям ОСОБА_2, який закінчився розподілом спірного автомобіля, а також щодо її обізнаності у відсутності згоди позивача на продаж їй її матір'ю ОСОБА_4 того ж автомобіля, є припущенням суду, оскільки такі висновки нічим не підтверджені. Також апелянт вважає, що законом не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди другого з подружжя, за наявності іншої згоди, усної, а позивач, в свою чергу, протилежного не довів. Окрім того вважає, що оскільки вона є добросовісним набувачем спірного майна, то суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 387 ЦК України, та правові висновки Верховного Суду України у справі № 6-486 ЦС 16 від 27. 04. 2016 р.

Просила оскаржуване судове рішення скасувати та постановити нове про відмову в позові.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 додержуючись своєї позиції у місцевому суді, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та давши оцінку наданим сторонами доказам колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

При цьому виходить із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 р. по 23.04 2013 р. під час якого придбали автомобіль марки BYD модель F3 НОМЕР_4 легковий седан, р.н. НОМЕР_1 2007 р.в., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 27.06.2007р. на ім'я ОСОБА_4.

Автомобіль був придбаний за рахунок коштів отриманих у кредит за кредитним договором від 27.06.2007р.з терміном дії до 26.06.2012р.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.10.2016р. указаний автомобіль був відчужений ОСОБА_4 ОСОБА_2 за 1000 грн.

Згідно рішення Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016р. спірний автомобіль було поділено між колишнім подружжям ОСОБА_4 і за кожним із них було визнано право власності на 1/2 його частину. В зазначеній частині рішення суду набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі місцевий суд виходив з того, що оскільки автомобіль, придбаний за спільні кошти і в послідуючому поділений судовим рішенням, був проданий одним із подружжя без згоди іншого, то такий правочин має бути визнаний недійсним із скасуванням його державної реєстрації та витребуванням його від набувача. При цьому суд взяв до уваги той факт, що набувач спірного майна ОСОБА_3, будучи дочкою ОСОБА_4 була обізнана про існуючий на той час спір між подружжям ОСОБА_4 про поділ майна, а тому діяла недобросовісно купуючи спірний автомобіль.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1,2,3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Аналогічні положення щодо прав співвласників майна та порядку розпорядження ним містить ст. 369 ЦК України.

Угода щодо купівлі-продажу автомобіля не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення, однак потребує обов'язкової державної реєстрації.

Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-486 цс 16 від 27.04.2016р.говорить про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, коли третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Виходячи із зазначених норм цивільного закону, а також родинних стосунків між сторонами договору купівлі-продажу суд прийшов до вірного висновку, що, ОСОБА_3 не могла не знати про те, що спірний автомобіль являється спільною сумісною власності її матері і вітчима, а тому правильно вважав, що такий договір був укладений з порушення норм матеріального права, та сторони під час його укладення діяли недобросовісно, всупереч волі другого із подружжя- співвласника транспортного засобу.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України, уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій із сторін у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,-відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином правильно встановивши обставини справи і відповідні їм правовідносини, а також вірно визначившись з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, місцевий суд прийшов до правильного висновку про визнання спірного правочину недійсним, скасування його державної реєстрації та повернення одержаного за ним майна.

Однак, оскільки реституція має двосторонній характер, то поверненню підлягали б також 1000 грн. отриманих ОСОБА_4 від ОСОБА_3 Разом з тим доводи апеляційної скарги такої вимоги про повернення згаданих коштів не містять.

Також колегія суддів вважає зайвим посилання місцевим судом на ст. 387 ЦК України щодо повернення майна, оскільки застосована в даному випадку реституція виключає віндикацію.

Відповідно до ст.374 ч.1 п.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені вище доводи апеляційної скарги щодо добросовісності набуття ОСОБА_3 автомобіля, обізнаності позивача про його відчуження, а також щодо неправильного застосування судом норм матеріального права спростовуються встановленими обставинами справи, наведеними доказами, та нормами права.

Висновок суду є правильним, обґрунтованими, доводи скарги його не спростовують, а фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, бажання переоцінки доказів і доведенню власного тлумачення потрібних норм права.

За викладеного судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати має нести апелянт.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С ТА Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду Верховного Суду.

Головуючий суддя : /підпис/ О.О. Панченко

Судді: /підпис/ А.І. Дорош /підпис/ В.М. Триголов

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ____________ О.О. Панченко

Повний текст судового рішення виготовлено 22 травня 2018 року.