П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року

м. Харків

Справа №625/790/146/18

Провадження № 22ц/790/146/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів - Кружиліної Л.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Афоніна К.О.

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в м. Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Коломацького районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року у складі судді суддя Яковенко А.О. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, у якій просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 21 листопада 2000 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми за період з листопада 2000 року по квітень 2016 року.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в обґрунтування яких зазначила, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21 листопада 2000 року цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 9000 грн. З того часу, вказане судове рішення у добровільному або примусовому порядку не виконано, у звязку з чим просила стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми за період з листопада 2000 року по квітень 2016 року.

Заочним рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми за період з листопада 2000 року по квітень 2016 року у розмірі 55008 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що наявність суми боргу повинна підтверджуватись не тільки рішенням суду, а і матеріалами виконавчого провадження, які суд не витребував і не сприйняв як джерела доказів. Вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами повинні застосовуватись вимоги ст. 75 ЦК УРСР.

Вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають задоволенню, а заочне рішення Коломацького районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року скасуванню.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21.11.2000 року цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 9000 грн. (справа № 2-1337). Вказане рішення набрало законної сили.

Позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальних збитків суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми за період з листопада 2000 року по квітень 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у преюдиційному порядку встановлений факт наявності між сторонами у справі договірних правовідносин та наявності суми боргу у вказаних правовідносинах у розмірі 9000 грн. з боку ОСОБА_2 (боржник) на користь ОСОБА_1 (кредитор), у звязку з чим вказана обставина не підлягає доказуванню по справі. Враховуючи, боржник не сплатив заборгованість у розмірі 9000 грн. суд першої інстанції застосував вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо.

Ухвалюючи судове рішення про стягнення з відповідача передбачених ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за період з листопада 2000 року по квітень2016 року, судом першої інстанції не враховано, що санкції, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути нараховані лише за порушення зобовязання, допущеного після 01 січня 2004 року, оскільки в силу п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом. Тобто, санкції не можуть бути нараховані на заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України, яка виникла до 01 січня 2004 року.

З урахуванням вищезазначеного, рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 передбачених ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних підлягає скасуванню, у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення санкцій передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 січня 2014 року по квітень 2016 року також не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції не враховано, що для розрахунку трьох відсотків річних та збитків, завданих інфляцією, необхідно встановити суму заборгованості на певний період.

Так, в обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення Краснокутського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2000 року (справа № 2-1337) про стягнення на користь позивача 9000 грн. ОСОБА_2 у добровільному або примусовому порядку не виконано станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, з рішення Коломацького районного суду Харківської області від 26 лютого 2003 року вбачається, що 09 липня 2002 року виконавчою службою Краснокутського району було відкрито третє виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу та суми моральної шкоди по виконавчим листам № 2-1337 та № 2-46 на загальну суму 12090 грн. (9090 грн. + моральна шкода у розмірі 3000 грн.).

З ухвали Коломацького районного суду Харківської області від 21 липня 2014 року вбачається, що у 27 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії начальника відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області. В обгрунтування скарги зазначила, що у відділі державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області на примусовому виконанні до 16 травня 2013 року перебував виконавчий лист № 2-1337, виданий 05 грудня 2000 року Краснокутським районним судом Харківської області, про стягнення із ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 8740 грн. ОСОБА_1 вказала, що на момент закриття виконавчого провадження боржник повністю не виконав перед нею зобовязання, вказане у відповідному виконавчому листі, оскільки сплатив їй лише 8390 грн., а не 8740 грн., які повинен був сплатити згідно відповідного виконавчого листа, у звязку з чим заявниця просила задовольнити скаргу

Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 21 липня 2014 року встановлено, що 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 як стягувач звернулася до відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області із заявами про прийняття на виконання виконавчих листів за № 2-1337 та № 2-46, виданих Краснокутським районним судом Харківської області 05 грудня 2000 року та 27 лютого 2001 року, відповідно, про стягнення із ОСОБА_2 на її користь 8740 грн. заборгованості за договором позики та 3000 грн. моральної шкоди.

Постановами, винесеними 11 січня 2006 року заступником начальника державної виконавчої служби у Краснокутському районі ОСОБА_6 відкриті виконавчі провадження за виконавчим листом №2-1337 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 8740 грн. та виконавчим листом за № 2-46 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн. моральної шкоди і вказані виконавчі провадження окремою постановою заступника начальника державної виконавчої служби у Краснокутському районі ОСОБА_6 об'єднані в одне - зведене виконавче провадження.

Загальна сума, що підлягала стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за двома виконавчими листами складала 11740 гривень 00 копійок.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області ОСОБА_7 від 27 травня 2008 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа за № 2-46, виданого Краснокутським районним судом Харківської області 27 лютого 2001 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн. моральної шкоди закрите у зв'язку із сплатою боржником суми боргу.

Іншою постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області ОСОБА_8 від 16 травня 2013 року закінчено і виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа за № 2-1337, виданого Краснокутським районним судом Харківської області 05 грудня 2000 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8740 грн. заборгованості за договором позики.

Із досліджених в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, в яких містяться відповідні фіскальні чеки вбачається, що загальна сума, що відповідними грошовими переказами сплачена боржником ОСОБА_2 стягувачу ОСОБА_1 складає 10890 грн.

Крім того, незважаючи на відсутність в матеріалах виконавчого провадження відповідної розписки ОСОБА_1, остання та інші учасники судового розгляду підтвердили факт особистої сплати ОСОБА_2 в готівковій формі стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення існуючої заборгованості грошових коштів в сумі 550 грн.

При цьому, суд вважав за доцільне зазначити, що в матеріалах виконавчого провадження є фіскальний чек від 16 квітня 2008 року на суму 150 грн., в якому отримувачем грошового переказу зазначено: «ПР», а також механічно пошкоджений чек від 26 червня 2009 року, в якому відсутня його верхня частина, а тому вказані чеки судом не взяті до уваги як докази при визначенні загальної суми, сплаченої ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 під час виконання відповідних рішень суду.

Матеріали справи не містять документів, які б підтверджували сплату боргу на кожну конкретну дату, крім того не надано доказів коли саме ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості у розмірі 550 грн., у звязку з чим колегія суддів позбавлена можливості здійснити розрахунок інфляційних втрат та 3 відсотків річних відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В обгрунтування доводів позовної заяви ОСОБА_1 не надала розрахунок з урахуванням всіх платежів здійснених ОСОБА_2 на виконання рішення суду.

Підстав для застосування вимог ст. 75 ЦК УРСР колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушені норми матеріального права, то відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Коломацького районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Головуючий -

Судді: