Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/1070/18

Провадження №: 2/755/1553/18

м. Київ

"14" травня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

судді Шевченко В.М.,

за участю секретаря судового засідання Зимницької М.Е.,

розглянув у підготовчому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва на підставі наявних у суду матеріалів

цивільну справу № 755/1070/18

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про виселення,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

УСТАНОВИВ:

18.01.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що проживає та зареєстрована у спірній квартирі, що належить їй на праві приватної власності, за адресою: АДРЕСА_1. 02.03.1993 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано шлюб, після чого ОСОБА_2 виписався з її квартири, спілкування між ними припинилось. З 17.03.2016 відповідач ОСОБА_2 став тимчасово проживати у належній позивачу спірній квартирі, хоча є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2, має рідних. На даний час відповідач відмовляється покидати належну позивачу квартиру, чим порушує її права власника, у зв'язку з чим позивач просить суд виселити відповідача із спірної квартири.

Відповідач правом подання відзиву не скористався. У судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач у судовому засіданні підтримала позов, з підстав викладених у ньому, просить задовольнити.

Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5).

З 1983 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 02 березня 1993 року шлюб розірвано (а.с. 6) В цьому ж році відповідач ОСОБА_2 виписався з квартири АДРЕСА_1.17 березня 2016 року рідний брат ОСОБА_2 привіз його до позивача ї залишив на вулиці. ОСОБА_1 пожаліла відповідача та тимчасово забрала його до себе.

Відповідач ОСОБА_2, зареєстрований в АДРЕСА_2, отримує пенсію, має рідних, які б могли піклуватися ним. Крім того, позивач зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського району міста Києва з приводу оформлення ОСОБА_2 до Київського пансіонату ветеранів праці, який не заперечує прийняти відповідача, однак останній пише заяви та відмовляється їхати до пансіонату.

Також згідно із постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно із статтею 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ) для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно частиною 1 статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, право власності є абсолютним, а за змістом частини 1 статті 116 Житлового кодексу України підставою виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, зокрема є систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1, 1941 року народження, є інвалідом першої групи через вади зору. Її колишній чоловік ОСОБА_2 проживає в належній позивачці на праві приватної власності квартирі лише через те, що рідний брат відповідача в холодну пору - березень 2016 року, залишив його на вулиці, а ОСОБА_1 пожаліла, щоб той не замерз на вулиці через відморожені ноги та забрала до себе. Станом на березень 2016 року сторони не перебували в шлюбі. З того часу, як ОСОБА_2 оселився в помешканні ОСОБА_1, він постійно знущається над нею, б'є палицею, ображає, примушує доглядати за собою, в той час, як сама позивачка потребує стороннього догляду як інвалід по зору. Життя позивачки є нестерпним. Вона неодноразово зверталася до Національної поліції України, виклики до їхнього помешкання мають систематичний характер, проте ОСОБА_2 нехтує будь-якими зауваженнями представників поліції. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_2 було притягнутодо адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак всі заходи впливу виявились безрезультативними та не здатними змінити поведінку ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 як її співмешканця. Крім цього, ОСОБА_2 має родичів, які не бажають відвідувати, отримує пенсію. Також ОСОБА_1 зверталася до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського району міста Києва з приводу оформлення ОСОБА_2 до Київського пансіонату ветеранів праці, який не заперечує прийняти відповідача, однак останній пише заяви та відмовляється їхати до пансіонату, а таким чином свідомо відмовляється залишати квартиру позивачки, виключно від його волі залежить поселення до пансіонату тощо.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Позивачем надано належним чином завірені копії відповідних документів.

Відповідачем не надано суду доказів щодо спростування наданих позивачем тверджень та доказів у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Оскільки відповідач вселився у квартиру проти волі позивачки, не будучи членом її сім'ї, тимчасово, до вирішення питання поселення його до пансіонату, проте тривалий час проживаючого в квартирі та систематично порушуючого правила співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання із ним в одній квартирі, має правовим наслідком виселення без надання іншого житла відповідно до статті 116 Житлового кодексу України.

Оскільки іншого способу поновити своє порушене право позивач не має, тому суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з квартири АДРЕСА_1.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З огляду на те, що позивачка як інвалід першої групи звільнена від сплати судового збору, то а в матеріалах справи відсутні дані щодо наявності у відповідача такої пільги, то із ОСОБА_2 в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями статтею 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних, статтею 41 Конституції України, статтями 321, 391 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 116 Житлового кодексу України, статтями 141, 209, 258-260, 264-268, 354, підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення- задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, (АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_2, виданий Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві 07.03.2002, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) із квартири, що належить на праві власності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 08.05.2001, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), та розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, (АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_2, виданий Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві 07.03.2002, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3), судовий збір у розмірі 704,80 грн (сімсот чотири грн 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд м. Києва у строки, встановлені статтею 354 ЦПК України.

Інформацію стосовно справи, що розглядається, можна отримати за адресою: м. Київ, вул. І. Сергієнка, 3, та на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud2604.

Складення повного тексту рішення - 21.05.2018.

Суддя В. Шевченко