22-ц/775/381/2018(м)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„22 травня 2018 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 222/1614/17

Номер провадження 22-ц/775/381/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л.,Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Сидельнікової А.В.

учасники справи :

заявник ОСОБА_1

представник заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року головуючого судді Доценко С.І. із складанням повного тексту рішення 26 лютого 2018 року по цивільній справі про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання за адресою: Донецька область, Нікольський (Володарський) район, с. Первомайське, вул. Степова, буд. 12, разом зі спадкодавцем його батьком ОСОБА_3 ,померлим 15 вересня 2009 року, на час відкриття спадщини. Вимоги мотивовані тим,що довгий час, в тому числі по день смерті батька, проживав з ним за однією адресою,так як батько хворів і йому був необхідний постійний догляд. Проте заявник був зареєстрований за іншою адресою. З метою прийняття спадщини після смерті батька просив встановити факт,що має юридичне значення.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким встановити факт постійного проживання разом з батьком ОСОБА_3 на час його смерті за адресою: Донецька область, с. Первомайське, вул. Степова, буд. 12. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що факт його постійного проживання разом з батьком, у тому числі на момент його смерті , хоча відповідно до штампу про реєстрацію він зареєстрований в іншому місті, підтверджений у судовому засіданні показами свідків, проте суд такі докази до уваги не прийняв, зазначивши, що лише наявність в паспорті штампу про реєстрацію за місцем проживання спадкодавця є належним доказом на підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем. Крім того, судом зазначено, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( далі Закон) громадяни України зобовязані протягом тридцяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, однак з реєстрації його місця проживання він не знятий, тому обовязок щодо реєстрації за новим місцем проживання протягом 30 днів ,в даному випадку, на нього не поширюється. Зауважує, що відповідно до ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання, відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, відповідно до ст. 2 того ж Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому, вважає, що відсутність реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки такі обставини підтверджені іншими доказами, які не були визнані судом як неналежні або недопустимі.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно п.8, п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільно-процесуального кодексу України, в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, до утворення апеляційних суддів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суду, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Донецької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, що ухвалив рішення, в порядку, передбаченому Цивільно-процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів ,що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналогічні положення містилися в ст. 234 ЦПК України , в ч.2 ст. 256 ЦПК України, в редакції на час звернення ОСОБА_1 із заявою .

Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 р. № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом першої інстанції встановлено, що батьком заявника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 ,який помер 15 вересня 2009 року, про що свідчить актовий запис про смерть № 23 від 18 вересня 2009 року .Заявник ОСОБА_1 з 18 серпня 2009 року зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З Витягу із спадкового реєстру відсутня інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину померлого 15 вересня 2009 року ОСОБА_3

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини заявник зазначав ,що встановлення юридичного факту йому необхідно для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3

На підтвердження зазначеного ,заявником надано до суду першої інстанції вище перелічені докази:копія свідоцтва про народження,копія свідоцтва про смерть ,копія паспорта заявника.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_3 на час смерті проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3, Нікольського (Володарського) району Донецької області, в останній час хворів та його син ОСОБА_1 доглядав його до дня смерті.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявника ,суд першої інстанції оцінив,відповідно ст.89 ЦПК України ,та вмотивував відхилення пояснень допитаних свідків ,оскільки вони не можуть бути належним доказом постійного проживання заявника разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини при наявності в паспорті заявника відмітки про реєстрацію його постійного місця проживання ,та заявником не надано належних доказів ,обумовлених ч.3 ст.1268 ЦК України ,у встановленні факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини 15 вересня 2009 року .

З вказаним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції .

Апеляційний суд наголошує на джерела права й акти їх застосування та звертає увагу на те,що главою 86 ЦК України,а також спеціальним законодавством ,зокрема ,Законом України «Про нотаріат»,підзаконними нормативними актами,визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину,що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Пунктом 21 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК (2947-14) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом абзацу першого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Пунктом 3.21. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції чинній на час ухвалення рішення, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини,вважається таким,що прийняв спадщину,якщо протягом строку,встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Пунктом 3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції чинній на час ухвалення рішення, також передбачено, що в разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути : довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав на те, що визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема, в спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати таке.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

Проаналізувавши положення нормативних актів, дослідивши докази,суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини .

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що заявник доводячи обставини, на які посилався при подачі заяви , обмежився лише поясненнями свідків, однак інших доказів, які мали підтвердити той факт, що заявник з померлим проживали однією сім*єю, мали спільний побут, взаємні права та обов*язки до часу відкриття спадщини, суду надано не було.

Показання допитаних свідків, без наявності інших об*єктивних даних щодо обставин проживання заявника на момент смерті батька, не дають підстав достовірного встановлення цього факту. Аргументи скаржника у вказаній частині підлягають відхиленню,оскільки не є слушними.

Аргументи скаржника щодо не врахування судом першої інстанції показів свідків при оцінці доказів ,суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки суд здійснив допит свідків з дотриманням вимог та положень ЦПК України, регламентуючих дану процесуальну дію, оцінив їх свідчення .

Інших доказів зазначених ,як судом першої ,так і судом апеляційної інстанції , перелічених у судовому рішення , досліджених у судовому засіданні, заявником не надано. Доводи апеляційної скарги про те,що обставини проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджені іншими доказами,які не були визнані судом як неналежні або недопустимі,судом не приймаються до уваги через їх відсутність та ненадання.

Згідно Конституції України та Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особи, що мешкають в Україні не зобов*язані постійно проживати в місці своєї реєстрації,отже обставина (факт) спільного проживання спадкодавця та спадкоємців підлягає доведенню належними способами та засобами.

Посилання суду першої інстанції на норми Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не вплинули на правильність висновків суду .Доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними,оскільки вирішальним у даному спорі є доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для вчинення надалі передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Проте ,заявник не довів своїх вимог , що є його обов*язком відповідно до засад змагальності цивільного судочинства за ст. 12 ЦПК України.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 травня 2018 року.

Судді: