Справа № 323/4064/18
Провадження № 2-з/323/26/18
УХВАЛА

Іменем України

21.12.2018 р. м.Оріхів

Суддя Оріхівського районного суду Запорізької області Фісун Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором поруки.

Разом з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування зазначила, що необхідність забезпечення позову у вигляді арешту на майно ОСОБА_2 виникла тому, що ОСОБА_1 дізналася про той факт, що ОСОБА_2 продає все належне йому майно про що у разі необхідності можуть засвідчити свідки.

На протязі багатьох років ОСОБА_1 тяжко працювала для того, щоб накопичити суму за яку вона викупила борг ТОВ «Агрофірми «Тавріда» та ОСОБА_2. Проте коли викупила та надіялася, що підприємство поверне їй борг, ще й вона трошки на цьому заробить, вона була підступно введена в оману та пізно зрозуміла, що її гроші їй доведеться повертати через суд, адже ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ОСОБА_2 не зможе їй повернути борг. Жодного майна, яке чого-небудь коштувало на сьогоднішній день ОСОБА_1 не має. Всі свої заощадження вона вклала у викупу боргу ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ОСОБА_2, який останній не може їй повернути.

Прохала суд накласти арешт на майно ОСОБА_2, а саме на житловий будинок розташований за адресою: Запорізька обл., Оріхівський район, с. Юрківка, вул. Центральна, буд. 178 та земельна ділянка розміром 0,25 га на якій він розташований.

Дослідивши матеріали заяви, суддя приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається одночасно з предявленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України), також необхідності забезпечення позову саме цим заходом, що просить заявник (п. 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов'язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як видно з матеріалів справи, предметом позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення боргу за договором поруки.

З тексту заяви видно, що заявлені вимоги жодним чином не взаємопов'язані та не стосуються нерухомого майна відповідача . В заяві постійно наголошується , що ТОВ « Агрофірма Тавріда» та ОСОБА_2 не повертають борг ОСОБА_1 В заяві про забезпечення позову вказують про накладення арешту лише на майно ОСОБА_2

Зважаючи на те, що між сторонами відсутній спір з приводу нерухомого майна, на яке прохають накласти арешт, суд не може погодитися про взаємопов'язаність заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зокрема, рішеннями Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищезазначені положення ст.ст.149,150 ЦПК України, відповідні розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України, та рішення Європейського суду з прав людини, а також те, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, суддя вважає за необхідне у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову відмовити.

При цьому, суддя зауважує, що позивач не позбавлений права просити суд застосувати іншій захід забезпечення позову протягом подальшого розгляду даної цивільної справи.

Норма ч. 9 ст. 153 ЦПК України визначає, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

За даних обставин вважаю за необхідне повернути позивачу заяву про забезпечення позову.

Керуючись статтями 151, 153 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі про стягнення боргу за договором позики- повернути заявнику.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує,- протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_3