АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/403/18Головуючий у 1-й інстанції Дунаєв С.О. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Бородійчук В.Г., Нерушак Л.В.

секретар Анкудінов О.І

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (за зустрічним позовом) - ПАТ «ФІДОБАНК»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного повадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.12.2017 (ухвалене о 15 год. 55 хв. у залі судових засідань Придніпровського районного суду, повний текст складено 11.12.2017, суддя в суді першої інстанції - Дунаєв С.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ «ФІДОБАНК», про поділ майна подружжя, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася 31.08.2015 до суду з позовом, яким, з урахуванням послідуючих уточнень, просила: 1) виділити у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2; 2) виділити у власність ОСОБА_4 земельну ділянку та недобудований будинок з будівельними матеріалами, що за адресою: АДРЕСА_3; 3) визнати спільною сумісною власністю заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2544,61дол. США та покласти на сторін обов'язок по поверненню в рівних долях даного боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ; 4) визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Хюндай Соната, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1, та припинити право власності на цей автомобіль позивача; 5) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 86202,48грн.; 6) покласти на відповідача всі судові витрати.

В обґрунтування вказала на те, що після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, яке було придбане ними під час шлюбу, зокрема, квартири, земельної ділянки з недобудованим будинком та автомобіля.

У свою чергу ОСОБА_4 подав суду 03.11.2015 зустрічний позов, яким просив розділити між сторонами справи зазначене вище майно наступним чином: 1) визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2; 2) визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3; 3) визнати спільною сумісною власністю сторін заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2544,61 дол. США та покласти на сторін обов'язок по поверненню в рівних долях даного боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.12.2017 первісний та зустрічний позови задоволено частково та виділено у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 7084219; виділено у власність ОСОБА_4 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2, НОМЕР_3, загальною площею 0,3346 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4, разом з будівельними матеріалами, використаними для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61%; визнати за ОСОБА_4 право власності на транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 68981,00 грн. в якості відшкодування різниці вартості поділеного майна; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в якості відшкодування судових витрат 7633,40 грн.

При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що саме вказаний розподіл спільного майна відповідатиме особливостям його використання сторонами, значенню такого майна для кожного з них, враховуватиме можливість користування таким майном донькою сторін. Також суд вказав про те, що квартира перебуває у фактичному користуванні позивача і використовується нею для проживання її та членів її сім'ї, що унеможливлює спільне користування таким майном сторонами. Автомобіль є рухомим майном і спільне користування таким майном більш ніж однією особою також неможливе. Земельні ділянки з недобудованою нерухомістю на них перебувають у користуванні чоловіка.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав 17.01.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову. Скаржник зазначає, що земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2, НОМЕР_3 отримані відповідачем в порядку приватизації та в силу ст. 57 СК України є його особистим майном, чого суд першої інстанції не врахував. Суд необґрунтовано вказав, що ці земельні ділянки набуто на підставі договорів купівлі-продажу. Суд не навів розрахунку з приводу того, чому саме 68981,00 грн. відповідач має сплатити позивачу. Суд вказав, що вартість спірного майна встановлено у різний час, що не дозволяє її порівняти, та одночасно взяв до уваги саме таку вартість. Суд без згоди відповідача та без урахування його матеріальних можливостей, в порушення приписів законодавства, присудив сплату грошової компенсації на користь позивача. Суд не вивчив питання про те, де проживають сторони та не врахував, що відповідач вимушений тимчасово проживати зі своїми батьками в селі Мошни Черкаського району. Суд не встановив чи можливий поділ спірної квартири в натурі між сторонами (за вимогами первісного позову) чи можливо лише визначити частки у праві власності на неї (вимога за зустрічним позовом) та не призначив відповідної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу у справі - без задоволення та вказала на те, що недобудована нерухомість сторін у справі знаходиться на земельних ділянках, які, за твердженнями скаржника ним приватизовані, отже ці земельні ділянки також мають відноситись до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, що слідує з правового висновку ВСУ у справі №6-2710цс15 від 16.12.2015. Твердження скаржника про невірне врахування судом вартості спільного майна є помилковим, адже оцінка суду ґрунтується на відповідних висновках експертиз, які скаржник під сумнів не ставив та не порушував перед судом питання про призначення повторних чи додаткових експертиз. У первісному позові позивач просила виділити їй квартиру за адресою АДРЕСА_2, а не поділити її, як помилково вказав скаржник.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.1998, який рішенням суду від 14.10.2013 розірваний. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає разом з позивачем, а відповідач сплачує на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1000-1200 грн. на місяць.

За період шлюбних відносин сторонами було набуто у власність квартиру, земельну ділянку з недобудованим будинком та автомобіль.

Квартира за адресою АДРЕСА_2 набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2012 за ціною, що еквівалентна 47000,00 дол. США /а.с.21/. Право власності на квартиру зареєстроване за позивачем /а.с.22/.

На підставі рішення Мошнівської сільської ради відповідачем набуто у власність земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 загальною площею 0,3346га (0,250га та 0,084га відповідно), що розташовані за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується відповідними державними актами.

Також сторонами було набуто у власність і об'єкт незавершеного будівництва, що розташований на вищевказних земельних ділянках.

Автомобіль марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., державний номер НОМЕР_1, був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2008 за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором №014/2061/5/13453 від 11.04.2008 в сумі 23881,00 дол. США.

Позичальником за кредитним договором була позивач і саме вона зареєстрована власником набутого автомобілю /а.с.149 зворотний бік/. Сторони також визнають ту обставину, що загальна сукупна вартість кредиту складає 39000,00 дол. США. Заборгованість по кредиту станом на 22.06.2015 складає 2544,61дол. США, що підтверджується довідкою ПАТ «ФІДОБАНК» /а.с.16/.

Після розірвання шлюбу спірна квартира перебуває у фактичному володінні та користуванні позивача. Разом з нею в квартирі проживають, зокрема, її баба ОСОБА_6 та донька сторін ОСОБА_1.

Спірні земельні ділянки з незавершеним будівництвом та автомобіль перебувають у фактичному володінні та користуванні лише відповідача.

На момент звернення позивача до суду ринкова вартість спірної квартири складала 440760,00 грн., що підтверджується відповідним висновком про оцінку вартості від 22.07.2015 /а.с.25/.

Згідно висновку експерта №135/16-23, 812/16-23 від 21.12.2016 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи ступень будівельної готовності об'єкта незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_3 на час проведення експертизи становить 61%, а вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва такого об'єкту - 285060,00 грн. /а.с.158-167-а/.

Ринкова вартість спірного автомобілю відповідно до висновку експерта за результатами судової авто товарознавчої експертизи №137/16-23 від 04.11.2016 на момент проведення експертного дослідження складає 246596,40 грн. /а.с.146-154/.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо порядку розподілу майна, придбаного ними за період шлюбу, що обумовило наявність між ними спору у даній справі. Тож, як вірно вказав суд першої інстанції, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.9 ст.7 СК України сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

При визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Слід врахувати, що згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до частини 1 якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Отже, враховуючи ту обставину, що спірне майно сторони у справі набули за час перебування у шлюбі, воно є об'єктом їх спільної сумісної власності. При цьому, як позивач так і відповідач, мають право на 1 / 2 частину спільного майна.

Згідно наданих позивачкою належних та допустимих доказів вартість спільного майна становить: квартири - 440760 грн., будівельні матеріали, що використані для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61%, - 285 060 грн., автомобіль марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., державний номер НОМЕР_1 - 246 596 грн. оскільки відповідачем у встановленому законом порядку вказана вартість майна не спростована, тому колегія суддів при вирішенні питання по суті спору виходить із наданих позивачкою доказів щодо дійсної вартості спірного майна .

Далі, вирішуючи питання про визначення того, яке саме майно є спільним сумісним майном сторін суд першої станції прийшов до вірного висновку про те, що спірна квартира є об'єктом спільного майна подружжя ОСОБА_4, при цьому факт надання бабою позивача коштів для її придбання не змінює такого її статусу, оскільки дані кошти не набувалися ОСОБА_3 за договором дарування, укладеним у встановлений законом формі, а є доходом їх родини, який вони отримали для придбання квартири.

Більш того, в своєму позові ОСОБА_3 не ставить перед питання про визнання квартири чи її частини такою, що належить лише їй на праві особистої власності та не просить виключити з розподілу майна.

При проведенні поділу майна подружжя та виділяючи вказану квартиру у власність лише позивачці, суд першої інстанції не врахував інтереси відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, у якого іншого придатного для проживання житла взагалі не має.

Оскільки в матеріалах справи доказів щодо технічної можливості реально провести розподіл квартири, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність поділити вказане майно шляхом виділення у власність кожному з подружжя по 1/2 частині спірного майна в ідеальних частках, що забезпечить обом з подружжя право на житло.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду про визнання земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_3 об'єктом спільного майна подружжя та виділення їх у власність ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Згідно ст.57 СК України, в редакції чинній на момент набуття земельних ділянок у власність ОСОБА_4, не було передбачено того, що земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України - є спільним майном подружжя, відповідно це майно є об'єктом особистої приватної власності одного з подружжя.

Також положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, передбачено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Отже, спірні земельні ділянки не можуть бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, як помилково вказав суд першої інстанції, включивши їх до розподілу та визнавши при цьому за ОСОБА_4 право власності на них, незважаючи, що він вже є законним власником цього майна, оскільки набув вказане майно шляхом приватизації.

Далі, вирішуючи питання про поділ між подружжям спільного майна в натурі у вигляді будівельних матеріалів, що використані для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61% загальною вартістю 285 060 грн. та автомобілю марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., вартістю 246 596 грн., суд виходить з наступних мотивів.

При поділі майна між сторонами в натурі, колегія суддів враховує, що у своєму зустрічному позові та в апеляційній скарзі ОСОБА_4 категорично заперечував проти отримання грошовою компенсації від ОСОБА_3 за різницю у вартості виділеного йому майна, що заслуговує на увагу суду, оскільки вимогами закону - ст. 71 СК України передбачено наявність обов'язково згоди другого з подружжя на отримання такої компенсації відхилення від рівності часток при поділі майна в натурі, при цьому позивачка ОСОБА_3 не заперечувала проти отримання грошової компенсації за виділення їй майна у розмірі, що менший від її ідеальної частини у спільному майні.

Крім того, колегія суддів в питанні стосовно поділу об'єкту незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_3, виходить з того, що оскільки предметом поділу є будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, конструкції, споруди, які були використані в процесі незавершеного будівництвом споруди, відповідно, зазначені об'єкти є речами, які не є нерухомим майном, саме як об'єкт цивільних прав в розумінні положень ст.ст.177, 179, 181 ЦК.

Отже, врахувавши викладене вище, колегія суддів вирішила виділити ОСОБА_4 у власність вказані будівельні матеріали, що використані для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61% загальною вартістю 285 060 грн. з тих міркувань, що незавершене будівництво розташоване на земельних ділянках, які належать йому на праві приватної власності, тому виділення їх у власність позивачці не призведе до реального вирішення даного спору між сторонами, а спричинить реальну можливість виникнення нового спору з приводу встановлення порядку користування земельною ділянкою, враховуючи фактичні взаємовідносини між колишнім подружжям, при цьому, належних доказів у справі про можливість реального розподілу матеріалів спірного незавершеного будівництва між сторонами в натурі немає.

В свою чергу, позивачці ОСОБА_3 належить виділити у власність автомобіль марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008р.в., вартістю 246 596 грн., оскільки автомобіль є рухомим майном і спільне користування таким майном більш ніж однією особою фактично неможливе.

Таким чином, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 має бути стягнуто 38 463,60 грн. у рахунок відшкодування різниці у вартості виділеного йому майна.

Стосовно позовної вимоги, викладеної у первісному та зустрічному позові щодо визнання спільною сумісною власністю сторін заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2 544,61 дол. США та покласти на сторін обов'язок по поверненню в рівних частинах даного боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, що загалом становить 58 564,19 грн., колегія виходить з того, що наявність такого зобов'язання у однієї сторони обов'язково підлягає врахуванню при здійсненні поділу майна.

Враховуючи, що автомобіль виділяється у власність позивачки, за якою залишається також зобов'язання із виплати кредиту за такий автомобіль (через неможливість внесення змін до кредитного договору), то на підставі ч.4 ст.71, ч.2 ст.364 ЦК з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму коштів в розмірі 1/2 частини від залишку кредитного зобов'язання, що складає 2544,61дол. США, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 58 564,19 грн., що дорівнює 29 282 грн.

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 має бути стягнуто 29 282 грн. в рахунок виконання його 1/2 частини їх зобов'язання по поверненню спільного боргу перед ПАТ «ФІДОБАНК» .

В задоволенні решти вимог первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 має бути відмовлено за їх безпідставністю.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.12.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ «ФІДОБАНК», про поділ майна подружжя підлягає до скасування з винесенням нового про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів сторін.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України між сторонами справи слід розподілити судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

При цьому апеляційний суд враховує, що майно сторонам, з урахуванням його вартості, розподілено по 50% кожній, що складає величину задоволених позовних вимог про поділ спільного майна подружжя. В суді першої інстанції за первісний позов розмір судового збору склав 3654,00 грн., тобто кожна зі сторін має нести по 1827,00 грн. судового збору (вказана сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача). За вимоги зустрічного позову в суді першої інстанції відповідач заплатив 500,00 грн. судового збору, а мав заплатити 3654,00 грн., отже за розгляд цих вимог з відповідача слід стягнути до бюджету 1327,00 грн., а з позивача - стягнути до бюджету 1827,00 грн. У апеляційному суді, враховуючи часткове задоволення позовних вимог у справі (на 50%), позивач має сплатити відповідачу 2740,50 грн. судового збору за розгляд його апеляційної скарги.

Таким чином, усього позивач має сплатити відповідачу, враховуючи суму судового збору, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, 913,50 грн., з позивача до державного бюджету слід стягнути 1827,00 грн., а з відповідача до державного бюджету слід стягнути 1327,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.12.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ «ФІДОБАНК», про поділ майна подружжя - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПАТ «ФІДОБАНК», про поділ майна подружжя -задовольнити частково.

Визнати: квартиру по АДРЕСА_2, вартістю 440 760 грн.; будівельні матеріали, використані для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61%, вартістю 285 060 грн. ; транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1, вартістю 246 596 грн. - спільним майном подружжя.

Визнати спільним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 боргове зобов'язання перед ПАТ «ФІДОБАНК» в розмірі 2544,61 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 58 564,19 грн.

Провести розподіл майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у наступному порядку:

Виділити та визнати за ОСОБА_3 право власності: на 1/2 частину

квартири по АДРЕСА_2 та на транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA 2,0 5МТ2, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1, вартістю 246 596 грн.

Виділити та визнати за ОСОБА_4 право власності: на 1/2 частину квартири по АДРЕСА_2 та на будівельні матеріали, використані для будівництва об'єкта, розташованого по АДРЕСА_3, із ступенем будівельної готовності 61%, вартістю 285 060 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 38 463,60 грн. у рахунок відшкодування різниці у вартості виділеного йому майна.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 29 282 грн. в рахунок виконання його 1/2 частини зобов'язання по поверненню спільного боргу перед ПАТ «ФІДОБАНК» .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 913,50 грн. в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат по справі.

Стягнути з ОСОБА_3 до Державного бюджету України 1827 грн. несплаченого судового збору по справі.

Стягнути з ОСОБА_4 до Державного бюджету України 1327 грн. несплаченого судового збору по справі.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 21 травня 2018.

Головуючий

Судді