провадження №2/243/3428/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2018 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Плаксіної Є.В.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Словянська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_4
вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1. У жовтні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач є зареєстрованим у вказаній квартирі, але з 2014 року він не мешкає за вказаною адресою.
Відповідач не вносить плату за житлово-комунальні послуги, у звязку з чим вони вимушені нести додаткові витрати на утримання квартири.
Просять суд, визнати таким, що втратив право користування квартирою № 77 в будинку № 61 по вулиці Вокзальній у м. Словянську Донецької області, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
2. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві,просив задовольнити позовну заяву.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
3. Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні не були присутні, але надали до суду заяви (ас.21,22), в яких просили розглянути справу без їх участі.
4. Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 19). Оскільки відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
5. Ухвалою суду від 09.11.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.18).
6. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
7. В судовому засіданні встановлено, що позивачам на праві приватної власності, належить квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.03.1998 року та договором дарування від 22.04.2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано у реєстрі за № 1712 (а.с.6,7).
8. З довідки про забезпеченість житловою площею від 27.09.2018 року, виданої ОСББ "Залізничник-2011", слідує, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, та відповідач ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня вулиця Свердлова), 61, кв.77 (а.с.8).
9. Відповідно до акту про фактичне проживання № 462 від 27.09.2018 року, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня вулиця Свердлова), 61, кв.77, однак не мешкає за вказаною адресою (а.с.9).
V. Оцінка Суду.
10. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
11. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.
12. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
13. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
14. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
15. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
16. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
17. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
18. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
19. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
20. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
21. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
22. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
23. Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила що, вона є сусідкою позивачів, їй відомо, що ОСОБА_4 мешкав у квартирі АДРЕСА_3, однак тривалий час за вказаною адресою не проживає. Крім того, підтвердила, що акт про фактичне проживання № 462 від 27.09.2018 року, який складений у її присутності, відповідає дійсності.
24. Звертаючись до суду з позовом, позивачі надали акт № 462 від 27.09.2018 року, з якого слідує, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свердлова), 61, кв.77, однак не мешкає за вказаною адресою (а.с.9).
25. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, ОСОБА_4 у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
26. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
27. Позивачі, відповідно до позову не вимагають компенсації за понесені ними судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 77 у будинку № 61 по вулиці Вокзальній в м. Словянську, Донецької області.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до Донецького Апеляційного суду через Словянський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_8