печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року Печерський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Обухівська Державна нотаріальна контора про встановлення права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа Обухівська Державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 у розмірі 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 після смерті його бабусі ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом та визнання за ним права власності на 1/5 частку квартири за номером АДРЕСА_3 яка належала його померлій бабусі ОСОБА_3 згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Печерською районною державною адміністрацією, за НОМЕР_1 від 14.09.1993 року, в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 квітня 2017 року він звернувся із заявою до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частку вказаної квартири після смерті його баби - ОСОБА_3.

12 квітня 2017 року позивачем отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відмова мотивована тим, що позивач відмовився від спадщини на користь матері ОСОБА_4., а сам спадщину на частку квартири не прийняв.

Однак, з такими доводами позивач не погоджується, оскільки він із своєю рідною сестрою відмовились від спадщини в цілому, в тому числі і на частку квартири на користь матері ОСОБА_5, а остання прийняла спадщину відповідно до норм ЦК УРСР.

Тож, вказаною відмовою Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області позивача фактично позбавляють права власності в порядку спадкування і це підлягає оскарженню в судовому порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла сестра Позивача - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.06.2008 року серія НОМЕР_2

Таким чином, єдиним спадкоємцем за законом всього майна померлої ОСОБА_4 є позивач.

Сторони та третя особа в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялися належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач - Київська міська рада скористалася своїм процесуальним правом і подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці. Яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Як вбачається з документів, доданих до позовної заяви, ОСОБА_7 є онуком померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3. Батько Позивача ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 відноситься до кола спадкоємців першої черги.

У своєму відзиві на позов Київська міська рада просила суд ухвалити рішення, згідно норм чинного законодавства, тобто фактично заперечень щодо задоволення позову не висловила.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14 вересня 1993 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району було видано свідоцтво про право власності на житло за НОМЕР_1, на квартиру - за адресою: АДРЕСА_2, в рівних частках (по 1/5) між особами, які в ній проживали, а саме:

1/5 частка вказаної квартири належить ОСОБА_4 - мати позивача;

1/5 частка вказаної квартири належить ОСОБА_3 - бабуся позивача;

1/5 частка вказаної квартири належить ОСОБА_1 - позивач;

1/5 частка вказаної квартири належить ОСОБА_9-донька Позивача;

1/5 частка вказаної квартири належить ОСОБА_10 - дружина Позивача.

Згідно довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла баба позивача ОСОБА_3 згідно свідоцтва про смерть від 22.10.2001 року серія НОМЕР_3.

Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входило нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, на який було складено заповіт, та 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2, на яку заповіт не було складено.

В ході судового розгляду встановлено, що правові питання щодо розподілення та прийняття спадщини від умерлої ОСОБА_3 до складу якої увійшов будинок АДРЕСА_5 вирішені за заповітом, а також заявами позивача та його сестри ОСОБА_6 про відмову від їхніх часток у спадщині на користь їхньої матері ОСОБА_4, та не являються предметом даного позову.

Предметом даного судового розгляду є 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2, на яку ОСОБА_3 заповіт не було складено.

Згідно з п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Так, на час відкриття спадщини після померлої у 2001 році ОСОБА_3 чинним був Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Статтею 537 ЦК УРСР передбачено, що частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 цього Кодексу онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 1/5 частини вказаної квартири мали право успадкувати її внуки - ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_6 (сестра Позивача), оскільки їх батько ОСОБА_8 (син ОСОБА_3.) помер ще в ІНФОРМАЦІЯ_3 року згідно свідоцтва про смерть - до проведення приватизації квартири.

Стаття 553 ЦК УРСР встановлює, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом.

Як вже зазначалось вище, позивач разом із своєю сестрою відмовились від спадщини на користь своєї матері ОСОБА_4.

Відповідно до статі 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно довідки з відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Печерської районної в м. Києві державної адміністрації родина із п'яти осіб проживала разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_6, квартира за номером 268.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 та відкриття спадщини до складу спадкоємців входили її онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Онуки написали відповідні заяви про відмову від спадщини на користь їхньої матері, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки з 13.06.1974 року проживала в цій квартирі, а тому суд приходить до висновку про те, що в силу положень статі 549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину від умерлої ОСОБА_3, до складу якої входить 1/5 частина квартири АДРЕСА_7.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2017 року згідно свідоцтва про смерть від 12.01.2017 року серія НОМЕР_4 померла мати позивача ОСОБА_4, тобто на момент відкриття спадщини діють норми Цивільного Кодексу України.

Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 1261 ЦК України закріплено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що 12 квітня 2017 року позивач звернувся із заявою до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частку вказаної квартири після смерті його баби ОСОБА_3, і отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що позивач відмовився від спадщини на користь матері ОСОБА_4, а сам спадщину на частку квартири не прийняв.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла сестра позивача ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.06.2008 року серія НОМЕР_2

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про те, що єдиним спадкоємцем за законом всього майна померлої ОСОБА_4 є позивач.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» cправи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи те, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_4, ним у встановлений законом спосіб та строк подавалася відповідна заява до нотаріуса про прийняття спадщини, то суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову щодо визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме: 1/5 частини квартири АДРЕСА_7.

При цьому не підлягають задоволенню вимоги позову про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 у розмірі 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 після смерті його бабусі ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, оскільки, задовольняючи позов в частині визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, суд виходив з того, що в силу чинного на той момент законодавства таку спадщину в свій час прийняла його мати, яка потім померла. Такі ж посилання лягли в основу обґрунтування вимог позову. Одночасно суд зазначає, що будь-яких фактичних заперечень щодо задоволення позову відповідачем у його відзиві висловлено не було.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Обухівська Державна нотаріальна контора про встановлення права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належала його бабусі ОСОБА_3 згідно Свідоцтва про право на житло, виданого Печерською районною державною адміністрацією, за № 3823 від 14.09.1993, в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.А. Писанець