ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 202/3863/15-ц

провадження № 61-10263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», фізична особа-підприємець ОСОБА_5, фізична особа-підприємець ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Романюк М. М., Котушенко С. П., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, уточненим у червні 2015 року, до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 і фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про захист права споживача, визнання недійсним договору про надання посередницьких послуг і розірвання договору споживчого кредитування.

В обґрунтування позову зазначила, що 15 березня 2015 року між нею і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено договір про надання посередницьких послуг щодо організації робіт з виготовлення і передачі замовнику ПВХ конструкцій. З метою часткової оплати послуг за цим договором 15 березня 2015 року між нею і ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір споживчого кредитування на суму 1 872 гривень.

У зв'язку із зміною сімейних обставин вона в порядку статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» направила ПАТ «Акцент-Банк» заяву про відкликання згоди на укладення кредитного договору, проте банк неправомірно відмовив їй у задоволенні вимоги про розірвання договору і закриття кредитного рахунку.

Позивач вказує, що банк безпідставно і без урахування її заперечень перерахував кредитні кошти фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6, з яким жодних договірних взаємовідносин вона не має, і вимагає отримати від нього письмове підтвердження того, що товар за договором вона не отримувала.

Оскільки договір про надання посередницьких послуг щодо організації робіт з виготовлення і передачі замовнику ПВХ конструкцій від 15 березня 2015 року не містить відомостей щодо розмірів товару і його ескізів, а також не підписаний фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, позивач просить визнати його недійсним з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав. Також, посилаючись на наявність у неї права відкликати згоду на укладення договору кредиту, яким вона своєчасно скористалася, просить розірвати договорів споживчого кредитування від 15 березня 2015 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року, ухваленим у складі судді Бєльченко Л. А., позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір, укладений 15 березня 2015 року між ОСОБА_4 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, про надання посередницьких послуг з виготовлення ПВХ конструкцій.

Розірвано договір споживчого кредитування, укладений 15 березня 2015 року між ОСОБА_4 і ПАТ «Акцент-Банк». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалася своїм правом відкликати згоду на укладення договору кредиту, своєчасно звернувшись із відповідною заявою, тому відмова банку у розірванні договору є неправомірною. Оскільки договір про надання посередницьких послуг не підписаний фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, а також враховуючи визнання відповідачами позовних вимог у даній частині, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору щодо організації робіт з виготовлення і передачі замовнику ПВХ конструкцій від 15 березня 2015 року і розірвання укладеного з метою його часткової оплати договору споживчого кредитування від 15 березня 2015 року.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд, на думку заявника, дійшов помилкового висновку про те, що за договором від 15 березня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 зобов'язалася на її замовлення виготовити ПВХ конструкції, оскільки вказаний договір за своєю правовою природою є договором посередництва і відповідач зобов'язалася лише організувати роботи з виготовлення і передачі замовнику товару.

Вказує, що у даному договорі не конкретизовано його предмет, а саме характер і опис послуг, які надаватимуться, а також ціну договору, що свідчить про безпідставність висновку апеляційного суду щодо досягнення сторонами в момент укладення договору згоди щодо всіх його істотних умов.

Посилається на те, що при укладенні договору їй не надано усієї інформації про замовлений товар, зокрема, сторонами не погоджено ескізи конструкцій, що є важливою характеристикою такого товару. Зазначає, що договір не підписаний фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, тому не відповідає вимогам закону і є недійсним.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність одночасно з відкликанням згоди на укладення кредитного договору підтвердити факт неотримання товару, оскільки з моменту підписання договору пройшло три дні, що є недостатнім строком для виготовлення і передачі замовнику ПВХ конструкцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 15 березня 2015 року між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено договір № GP-18754 щодо здійснення робіт з організації виготовлення та передачі замовнику ПВХ конструкцій.

При укладенні договору сторони погодили основні характеристики товару (колір, наповнення, фурнітуру, матеріал профілю) і вартість виробу (пункти 1.5-2.1 договору).

З додатку до договору від 15 березня 2015 року, підписаного позивачем, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 надано повну інформацію про товар, умови його оплати і доставки. Також позивачу надано інформацію про можливість кредитування у рахунок часткової плати товару, умови надання кредиту, відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та строк, на який кредит надається.

На виконання договору ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 завдаток у розмірі 50 гривень.

В пункті 3.12 договір сторони погодили, що договір набуває чинності і вважається дійсним за наявності печатки виконавця.

Також апеляційним судом встановлено, що 15 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Акцент-Банк» укладено кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 872 гривень на строк до 14 листопада 2016 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,12% річних.

Згідно з пунктом 9 кредитного договору кредитні кошти підлягають безготівковому перерахуванню на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 у рахунок часткової оплати товару за договором № GP-18754 (вікна/двері, конструкція ПВХ, балкон).

19 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ «Акцент-Банк» з заявою про відкликання згоди на укладення договору споживчого кредитування.

25 березня 2015 року ПАТ «Акцент-Банк» направив ОСОБА_4 лист, у якому повідомив про неможливість розірвання договору і закриття її карткового рахунку, а також запропонував для вирішення цього питання звернутися до будь-якого відділення банку та надати письмове підтвердження того, що товар за договором не був отриманий, або акт повернення товару.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши, що при укладенні договору № GP-18754 від 15 березня 2015 року ОСОБА_4 і фізична особа-підприємець ОСОБА_5 досягли згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчить проставлений позивачем на договорі особистий підпис і передачу нею завдатку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір у розумінні цивільного законодавства є укладеним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Згідно з частиною четвертою цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (стаття 207 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недодержання сторонами письмової форми правочину не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами (стаття 218 ЦК України).

Оскільки договір № GP-18754 від 15 березня 2015 року у передбаченому пунктом 3.12 порядку скріплений печаткою виконавця - фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 і вона факт укладення такого договору не заперечує, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність особистого підпису ОСОБА_5 на примірнику договору не свідчить про його недійсність, і обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог.

Частина шоста статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Суд апеляційної інстанції з поданих сторонами доказів встановив, що, звернувшись до ПАТ «Акцент-Банк» із заявою про відкликання згоди на укладення договору споживчого кредитування, ОСОБА_4 на вимогу банку не надала документального підтвердження того, що товар, часткова оплата вартості якого здійснена за рахунок кредитних коштів, нею не отриманий або повернений.

Оскільки ОСОБА_4 не виконала вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повернення кредитодавцю товару, одержаного згідно з договором, або підтвердження неотримання такого товару, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог про розірвання кредитно-заставного договору від 15 березня 2015 року з передбачених цією статтею підстав.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не визначився із правовою природою укладеного між нею і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 договору і не встановив, що цей договір є договором посередництва, що призвело до неправильного вирішення справи, відхиляються касаційним судом.

Суд апеляційної інстанції зі змісту договору № GP-18754 встановив, що за цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_5 зобов'язалася здійснити дії щодо організації робіт з виготовлення та передачі замовнику ПВХ конструкцій, з правом залучення до виконання договору третіх осіб.

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який прямо не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Стаття 627 ЦК України закріплює принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Сторони у договорі № GP-18754 від 15 березня 2015 року погодили, що виконавець - фізична особа-підприємець ОСОБА_5 має право залучити до виконання договору третіх осіб з метою досягнення кінцевого результату - передачі замовнику у власність ПВХ конструкцій.

Укладення такого договору не суперечить чинному законодавству. Предмет договору, під яким розуміється товар, який буде переданий замовнику, сторонами узгоджено і його характеристики деталізовані; зобов'язання щодо проведення гарантійного ремонту товару, який може бути виготовлений із залученням третіх осіб, прийняв на себе виконавець. Передбачена договором оплата є оплатою вартості товару, а не будь-яких інших, зокрема посередницьких, послуг.

За таких обставин доводи ОСОБА_4 про те, що вказаний договір є договором посередництва і у ньому не узгоджено всіх істотних умов, характерних для такого договору, безпідставні.

Необґрунтованими є посилання заявника на те, що при укладенні договору їй не повідомлено і з нею не узгоджено усієї інформації про характеристики товару, так як з додатку до договору № GP-18754 апеляційний суд встановив, що при укладенні договору ОСОБА_4 повідомлено відомості про товар, умови його оплати і доставки; ознайомлення з цією інформацією вона підтвердила своїм особистим підписом.

Твердження заявника про те, що на день відправлення банку заяви від 19 березня 2015 року про відкликання згоди на укладення договору споживчого кредитування товар за договором № GP-18754 не міг бути виготовлений і поставлений їй у зв'язку з незначним проміжком часу ґрунтуються на припущеннях.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає право споживача відмовитися від договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, з метою дотримання принципу юридичної рівності, одночасно покладає на споживача обов'язок повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

За таких обставин ОСОБА_4, у зв'язку з перерахуванням отриманих нею кредитних коштів продавцю ПВХ конструкцій, зобов'язана підтвердити, що такий товар нею не був одержаний. Вимога банку щодо надання відповіданих документів змісту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не суперечить.

Посилання заявника на те, що вона не була обізнана по перерахування отриманих за договором кредитних коштів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 касаційний суд вважає безпідставними, так як цілі надання кредиту і доручення на перерахування вказаної суми продавцю товару зазначені у заяві позичальника, з якою ОСОБА_4 звернулася до банку і яка нею підписана.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик