АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна при розірванні шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна при розірванні шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб, а 10 липня 2017 року між ними було укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір.

Зазначав, що з 15 січня 2017 року вони почали проживати окремо, внаслідок того, що спільне життя та збереження укладеного шлюбу стало неможливим.

Вказував, що примирення між ними неможливе, оскільки втрачено почуття любові та взаєморозуміння.

Посилаючись на те, що шлюбним договором було узгоджено питання стосовно квартири №АДРЕСА_1, а тому просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 05 березня 2010 року за актовим записом №96 Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поділити майно, що є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у відповідності до шлюбного договору від 10 липня 2017 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 2077, наступним чином: квартиру №АДРЕСА_2, загальна площа 266 кв.м., житлова площа 193,9 кв.м., передати в особисту приватну власність ОСОБА_4

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

В апеляційній скарзі, поданій 13 липня 2017 року, ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що даним рішенням вирішені його права, оскільки 18 березня 2016 року він звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та, в рамках вирішення справи за його позовом, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2016 року забезпечено позов та накладена заборона на вчинення дій, спрямованих на відчуження у будь-який спосіб квартири №АДРЕСА_2. Між ним та сторонами по даній справи протягом тривалого часу тягнуться судові спори, а розлучення та шлюбний договір вчинено з метою уникнути відповідальності за борговими зобов'язаннями перед ним.

29 січня 2018 року від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що даним рішенням не порушуються права та обов'язки ОСОБА_2, вказав про неможливість подальшого збереження сім'ї та про наявність шлюбного договору, наголошував на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судове рішення в частині визнання права власності на квартиру не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 05 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_4) зареєстровано шлюб (а.с.43).

Квартира №АДРЕСА_3 є приватною власністю ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 16 листопада 2015 року (а.с.33-37).

10 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюбний договір (а.с.6-9).

Пунктом 1.4 шлюбного договору сторонами встановлено, що квартира №АДРЕСА_4, у разі розірвання шлюбу, незалежно від ініціативи чоловіка або дружини, переходить у приватну власність дружини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги доведені та обґрунтовані у повній мірі.

Колегія суддів не може погодить з таким висновком суду першої інстанції в частині поділу майна та визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4 у зв'язку з наступним.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3 ст.4 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Позивач є активною стороною, тому що він спрямовує свою вимогу для того, щоб цивільна справа була відкрита з метою захисту своїх прав та інтересів.

З огляду на зазначене, позивачем іменується та сторона у цивільному процесі, яка звернулась з відповідною цивільною позовною заявою до суду і переконана, що її права порушені чи оспорюються.

В позовному провадженні при розгляді цивільної справи завжди присутня особа відповідача, під якою розуміється особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві.

В основу цивільного позову закладається думка позивача про те, що безпосередньо відповідач є порушником його права.

У цивільному процесі позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За загальним правилом цивільний процес починається з появою спірної ситуації у різних учасників матеріально-правових відносин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для звернення до суду з позовом повинно існувати порушення або оспорювання прав позивача.

З матеріалів справи вбачається що ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому, крім розірвання шлюбу, поставив питання про розподіл майна у відповідності до шлюбного договору та передачу квартири в особисту приватну власність відповідача.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ст.97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу;сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них;сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу;у шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб;сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

В матеріалах справи міститься копія шлюбного договору від 10 липня 2017 року, колегія суддів відноситься до нього критично, та звертає увагу на те, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме майна охопленого даним шлюбним договором заявлені передчасно.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 (апелянт по даній справі) до ОСОБА_3 (позивач по даній справі) про стягнення суми боргу за договором позики накладено заборону на вчинення дій, спрямованих на відчуження в будь-якій спосіб нерухомого майна - квартири №АДРЕСА_5, що належить на праві власності ОСОБА_3 10 липня 2017 року між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладається нотаріально посвідчений шлюбний договір відносно спірної квартири, а 01 серпня 2017 року ОСОБА_3 звертається з даним позовом до суду.

Колегія суддів наголошує на тому, що у даному випадку спір відсутній, як і відсутнє порушення прав позивача відповідачем.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для скасування рішення і в частині розірвання шлюбу колегією суддів відхиляються.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду в частині визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 рокув частинівизнання права власності на квартиру №АДРЕСА_6 за ОСОБА_4 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна при розірванні шлюбу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.