Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6246/17 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 53 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/6246/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держпраці», державної служби України з питань праці про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира, постановлену 30 березня 2018 року суддею Галасюком Р.А. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с. 1-5, 36-40), у якому, просив: визнати незаконними та скасувати накази Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України № 170-к від 05.06.2015 «Про звільнення» та № 174-к від 08.06.2015 «Про внесення змін до наказу»; визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держпраці» Державної служби України з питань праці (далі - Підприємство) № 105-к від 17.08.2015 «Про звільнення»; поновити його на посаді начальника Підприємства, незалежно від назви посади на дату ухвалення судового рішення, як керівника та першої посадової особи, відповідно до контракту та допустити судове рішення в цій частині до негайного виконання; стягнути з Підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 158812,70 грн; стягнути з відповідачів по 10000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30 березня 2018 року провадження у даній справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, суд не врахував обставини, якими він обґрунтовував свій позов та дійшов безпідставного висновку про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали.

Представники Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держпраці», державної служби України з питань праці апеляційну скаргу не визнали, посилаючись на її безпідставність.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи № 296/10054/15-ц, ОСОБА_1 31.08.2015 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом (з урахуванням заяв від 09.12.2015, 22.07.2016, 30.01.2017, 16.02.2017) (а.с. 206-213) до Державної служби України з питань праці з вимогами про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди (а.с. 206-213). Підставами позову у цій цивільній справі (№296/10054/15-ц) ОСОБА_1 вказував: звільнення його особою, з якою він не перебував у трудових відносинах; не зазначення підстав звільнення у відповідному наказі; не поширення дії Закону України «Про очищення влади» на посаду, яку він обіймав; відсутність вироку суду, який є необхідною умовою для звільнення за п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; порушення вимог ч. 3 ст. 36 КЗпП України; не погодження звільнення з Житомирською районною адміністрацією (а.с.93-96). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20.02.2017, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.04.2017, провадження у цивільній справі № 296/10054/15-ц закрито. Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач проходив публічну службу, а тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с. 58-59).

Із матеріалів адміністративної справи № 806/1344/17 вбачається, що ОСОБА_1 17.05.2017 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держпраці», Державної служби України з питань праці, Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України з вимогами про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Підставами позову у адміністративній справі №806/1344/17 були: недотримання роботодавцем процедури проведення перевірки, передбаченої ст. 5 Закону України «Про очищення влади», зокрема: не проведення відносно нього відповідної перевірки, не попередження про неї, не повідомлення про її наслідки. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2017, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2017 провадження у адміністративній справі № 806/1344/17 закрито. Суд, закриваючи провадження у справі, виходив із того, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (а.с. 27, 99-100).

Після цього, як вбачається із матеріалів даної цивільної справи №296/6246/17, 08.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції із позовом до Державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держпраці», Державної служби України з питань праці з вимогами про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Як вбачається із змісту позовної заяви підставами позову ОСОБА_1 у даній справі були тотожні адміністративному позову підстави: недотримання роботодавцем процедури проведення перевірки, передбаченої ст. 5 Закону України «Про очищення влади».

Закриваючи провадження у цій справі (№296/6246/17), з урахуванням ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 29.10.2018 про виправлення описки, суд першої інстанції виходив із того, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається та керувався положеннями п. 3 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 ЦПК України.

Такий висновок суду є помилковим, з огляду на наступне.

Зокрема, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Закриття провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 відбулося з підстав, визначених п.1 ч.1 ст. 157 КАС України (в редакції на час розгляду справи), а саме у зв'язку із тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, що не перешкоджало позивачу звернутися за захистом своїх порушених прав в порядку цивільного судочинства, про що йому було роз'яснено адміністративним судом згідно ч. 2 ст. 157 КАС України.

З аналізу змісту позовів ОСОБА_1, поданих до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства вбачається, що суб'єктний склад сторін у справі, предмет та підстави позовів не є тотожними.

Тому, підстави для закриття провадження у справі у суду були відсутні.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 звертався до судів адміністративної та цивільної юрисдикцій з позовом про поновлення на роботі, проте суди закрили провадження у справах з підстав порушення правил юрисдикційності спору.

З огляду на викладене постановлення ухвали про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Отже, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржувану ухвалу, а справу направляє для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, пов'язаних з розглядом апеляційної скарги, оскільки у даному випадку, відповідно до роз'яснень, викладених у п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», таке питання вирішується судом першої інстанції за результатами розгляду справи.

Посилання у відзивах на апеляційну скаргу на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 04.04.2017 є безпідставним, оскільки суд першої інстанції у своєму судовому рішенні на таку ухвалу, як підставу для закриття провадження у справі не посилався.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 30 березня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 21 грудня 2018 року.