Головуючий суду 1 інстанції - Костроба Ю.Ю.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 414/1158/14-ц
Провадження № 22-ц/810/204/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Стахової Н.В.,Яреська А.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

представник відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 01 липня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про набуття права власності за набувальною давністю

встановив:

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 01 липня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про набуття права власності на житловий будинок з будівлями та спорудами за набувальною давністю було задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 (особа, яка не брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції) звернувся з апеляційною скаргою на нього, оскільки вважає, що даним рішення суду порушені його права та інтереси, а тому воно є незаконним та необґрунтованим, і підлягає скасуванню. Скаржник просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Свої обґрунтування щодо порушення його прав та інтересів оскаржуваним рішенням, ОСОБА_6 у скарзі зазначив, що відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 15 січня 2018 року, який складений комісією міської ради, встановлено, що розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить останньому на праві користування, існує спір між ним та ОСОБА_2, як власником сусідньої земельної ділянки про встановлені межі ділянок. В пункті 4 акта від 15 січня 2018 року вказано, що з 2003 року позивач ОСОБА_2 мешкав разом зі своєю родиною у житловому будинку по АДРЕСА_1 та його сім`єю проводились роботи по розчищенню присадибної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2 в результаті чого вона була приведена до стану придатного для її подальшого використання за цільовим призначенням, також вказано, що ОСОБА_2 почистив та привів до задовільного стану колодязь, що розташований навпроти садиби по АДРЕСА_1. Крім того, в акті зазначено про те, що ОСОБА_6 жодного разу не довів до відома ОСОБА_2 про той факт, що йому на підставі рішення виконавчого комітету Кремінської міської ради народних депутатів від 05.07.1991 року № 331 була збільшена присадибна ділянка в бік садиби АДРЕСА_2.

Заявник відповідно до рішення № 27/9 від 22 листопада 2017 року Кремінської міської ради має дозвіл на підготовку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) комунальної власності територіальної громади із земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться у користуванні останнього за адресою: АДРЕСА_1 на земельну ділянку за місцем свого проживання площею відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду:1049 кв.м.

В акті обстеження земельної ділянки від 15 січня 2018 року зазначено, що комісія рекомендувала виконавчому комітету Кремінської міської ради затвердити межі присадибних земельних ділянок по АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_6 та ОСОБА_2 по фактично існуючій огорожі.

Скаржник не згодний з встановленими межами земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2, у зв`язку з чим між ним та ОСОБА_2 існує спір, що зафіксовано в акті від 15 січня 2018 року, а тому вважає, що рішенням суду від 01 липня 2014 року про набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок разом з земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю порушені його права та інтереси, і тому просив його скасувати.

З матеріалів справи вбачається, що дана справа перебувала у судді-доповідача Єрмакова Ю.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 серпня 2018 року. До складу суду також входили судді- Назарова В.М., Лозко Ю.П.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" утворено Луганський апеляційний суд в апеляційному окрузі з місцезнаходженням у м. Луганську та м. Сєвєродонецьку, шляхом ліквідації Апеляційного суду Луганської області.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті «Голос України» №185 (6940) повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Луганського апеляційного суду.

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Луганської області матеріали цивільної справи № 428/3461/18 передано до Луганського апеляційного суду.

Указом Президента України «Про переведення суддів» №297/2018 від 28.09.2018, суддів Апеляційного суду Луганської області переведено на посаду суддів Луганського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказаного суду від 18.10.2018 року визначено суддю-доповідача Кострицького В.В., у складі колегії: Стахова Н.В., Яресько А.В. .

Ухвалою суду від 19 жовтня 2018 року призначено вказану цивільну справу до апеляційного розгляду.

Учасники справи повідомлені належним чином про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідачем згідно ст.360 Цивільно процесуального кодексу України надано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 зазначив, що доводи апеляційної скарги стосуються спору, що виник між ним та ОСОБА_6 з приводу встановлених меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_2, а рішення суду про набуття права власності на житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем жодним чином не зачіпає інтересів та не порушує прав скаржника. Також вказав, що жодних доказів на підтвердження порушення прав та інтересів оскаржуваним рішенням скаржник не надав. Вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, надані сторонами справи докази, а також документи додані до апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_6 такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції під час судового розгляду безпосередньо було встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 26.05. 1992 року посвідченого Кремінською держнотконторою та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кремінською держнотканторою 26.05.1992 року належить: 6/20 часток ОСОБА_4, 3/5 частки ( що складає 12/20 часток) -ОСОБА_12 на підставі рішення народного суду Кремінського району від 03.05.1983 року, 2/20 частки ОСОБА_13 на підставі рішення народного суду Кремінського району від 03.05.1983 року.

Дані факти підтверджуються договором дарування від 26.05.1992 року посвідченого Кремінською держнотконторою та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Кремінською держнотканторою 26.05.1992 року та рішенням народного суду Кремінського району від 03.05.1983 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.07.1991 року ОСОБА_13 помер, актовий запис № 202.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.07.2011року ОСОБА_12 померла, актовий запис № 281.

Судом встановлено, що ще за життя ОСОБА_12 за її згодою позивач проживав у будинку по АДРЕСА_1, а після її смерті тривалий час відкрито і добросовісно мешкає у вищевказаному житловому будинку з родиною, сплачує усі належні платежі для утримання майна, користується земельною ділянкою та робить ремонтні роботи.

Позивач не мав можливості оформити на себе право власності, оскільки ОСОБА_4 відмовлявся від прийняття спадщини і не бажав оформити документи на своє ім'я нотаріально.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, спорудження і т.п.), що відповідно до закону підлягає державної реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до вимог п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що однією з обставин, що має юридичне значення є встановлення власника майна та підлягає доведенню під час ухвалення рішення. В даному випадку спадкоємцем після смерті ОСОБА_12 є ОСОБА_4, який повністю визнав позов та не заперечував проти його задоволення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд керувався положеннями ст.344 ЦК України та тими обставинами, що позивач після смерті ОСОБА_12 (тобто з 2011 року) добросовісно заволодів нерухомим майном та більше десяти років відкрито та безперервно користувався ним.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Скаржник не надав суду апеляційної інстанції жодних доказів, які б спростовували позицію позивача, відсутні докази того, що оскаржуване рішення порушує його права або інтереси. Усі доводи апеляційної скарги зводяться до спору між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з приводу встановлення меж у натурі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Представник ОСОБА_2 надав апеляційному суду копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідно до якого за ним зареєстровано право приватної власності на житловий будинок разом з будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Також представником позивача у судовому засіданні суду було надано копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею,0,1938 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1.

Оскаржуване рішення, яким ОСОБА_2 набув право власності на будинок та споруди не зачіпає інтересів ОСОБА_6 та не може бути скасоване з підстав, зазначених у апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги не приймаються судовою колегією, оскільки у судовому засіданні ОСОБА_6 визнав ту обставнину, що спір, який виник між ним та ОСОБА_2 з приводу меж земельної ділянки не стосується земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, на якій розташований будинок та споруди, який за оскаржуваним рішенням визнано право власності за ОСОБА_2 Скаржник надав пояснення суду, що спір виник з приводу земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Аналізуючи надані суду докази судова колегія, вбачає спір між сторонами -ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з приводу встановлених меж земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2, яка не була предметом розгляду під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Також суд наголошує на тому, що судове рішення від 01 липня 2014 року не стосується безпосередньо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_6, оскільки правовідносини, що склались між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосуються набуття права власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 не брав участь у розгляді справи, у рішенні не згадується про нього, як про особу на користь якої рішенням вирішились питання про його права та обов`язки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що права, інтереси та обов`язки оскаржуваним рішенням не встановлено для скаржника, а тому у останнього не має ні процесуальної, ні матеріальної підстави для звернення до суду із апеляційною скаргою на нього. Крім того, усі доводи апеляційної скарги та додані документи свідчать про існування іншого спору, який виник внаслідок набуття ОСОБА_2 права власності на майно, який підлягає окремому вирішенню в судовому порядку.

Також судом враховується той факт, що оскаржуване рішення ухвалено у 2014 році, за позивачем зареєстровано право власності на майно, яким він користується та втручання держави у виді - скасування даного рішення буде надмірним тягарем для ОСОБА_2, як власника майна.

Суд, керуючись принципом верховенства права, ключовою складовою якого є принцип юридичної визначеності, відповідно до якого ніхто не може ставити під сумнів остаточне рішення суду, яке набрало законної сили, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Осовська та інші проти України» від 28 червня 2018 року, в якому зазначено про те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Враховуючи зазначену позицію Суду, колегія дійшла висновку про відсутність порушення прав та інтересів скаржника оскаржуваним рішенням від 01 липня 2014 року.

Суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_6, що всі його доводи в апеляційній скарзі можуть слугувати підставою для звернення до суду з відповідними вимогами в порядку передбаченому законом.

Виходячи з вищевикладеного, доказів по справі, та діючи відповідно до принципів верховенства права та юридичної визначеності, колегія суддів судової палати вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням усіх обставин справи, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.263, 367, ст.ст.375, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 01 липня 2014 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий: В.В.Кострицький

Судді: Н.В.Стахова

А.В.Яресько