Справа №200/7314/18
Провадження №2/200/2602/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Єлісєєва Т.Ю. розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

19.04.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між Банком та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду від 21.04.2015 року, відповідно до якої, з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобовязань за договором №SAMDN7434 від 30.10.2006 року, була визначена заборгованість за договором у розмірі 16 505,36 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на суму залишку за кредитом, за умови належного виконання зобовязань, у строки, визначені угодою.

13.06.2016 року позивальник ОСОБА_2 помер.

Банк, відповідно до вимог законодавства України, 16.12.2016 року надіслав претензію до Сьомої дніпропетровської нотаріальної контори. 06.01.2017 року банком отримано відповідь, згідно якої спадкоємці померлого ОСОБА_2 з заявами про прийняття спадщини не звертались, тому спадкова справа була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що відповідач є спадкоємцем померлого, а тому прийняв обовязок по сплаті заборгованості за кредитним договором. Тому, просить стягнути з відповідача заборгованість за Додатковою угодою №540001 від 21.04.2015 року у розмірі 8059,31 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 7898,88 грн; заборгованість за відсотками 157,98 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 2,45 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

05.07.2018 року відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову та посилається на те, що не він приймав спадщину після померлого ОСОБА_2 та після смерті його батька не залишилось спадкового майна. Так, вони з батьком проживали у гуртожитку, де він і помер, однак на день смерті ОСОБА_2 кімната в гуртожитку належала до комунальної власності міста і лише в 2017 році він отримав ордер на вселення до кімнати на своє імя та імя своє доньки, згодом приватизувавши вказану кімнату.

13.08.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив у якій ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що спадкоємець відповідає за зобовязаннями спадкодавця а межах вартості майна, одержаного у спадщину. Оскільки відповідач ОСОБА_1 не повідомив банк про смерть позичальника ОСОБА_2 як його спадкоємець, то строк на предявлення вимог до спадкоємців, встановлений ст.1281 ЦК України в один рік, від дня настання строку вимоги, не сплив. Так, строк повернення коштів за кредитним договором був визначений календарною датою 25.04.2017 року, отже, банк мав предявити позов до суду у строк до 25.04.2018 року, що він і зробив. Оскільки відповідач зазначає про відсутність спадкового майна після смерті позичальника ОСОБА_2, позивач просить витребувати з нотаріальної контори, державної реєстраційної служби, реєстраційно екзаменаційного підрозділу Державтоінспекції, органів державного земельного кадастру відомості про належне померлому ОСОБА_2 майно. Це клопотання відповідача не обґрунтовано на предмет неможливості самостійного подання цих доказів, а також, на предмет його подання з пропуском встановленого процесуального строку, виконано представником позивача неналежним чином, оскільки не вказано повне найменування юридичних осіб та її місцезнаходження, від яких позивач просить витребувати докази. Суд окремо звертає увагу на той факт, що такого органу Державтоінспекція та державна реєстраційна служба не існує, а Держгеокадастр має територіальні органи, відповідно адміністративного устрою України та суд не має права вирішувати клопотання ґрунтуючись на припущенні з якого саме територіального органу слід витребувати докази.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

За змістом ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відтак, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» мав подати докази наявності спадкової маси ОСОБА_2, померлого 13.06.2016 року, разом з позовною заявою, оскільки відсутність таких доказів унеможливлює предявлення вимоги до спадкоємця, який у випадку прийняття спадщини відповідає за зобовязаннями спадкодавця виключно в межах вартості спадкового майна.

У випадку, коли у сторони відсутні такі докази та не має можливості надати їх самостійно, за положеннями ст.ст.81, 83, 84, 177 ЦПК України позивач зобовязаний подати клопотання про витребування доказів одночасно з позовною заявою, чого в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк» зроблено не було.

Суд звертає увагу на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» подаючи клопотання про витребування доказів з пропуском встановленого строку та без належного обґрунтування, не зазначив про причини пропуску строку, зазначеного у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

У звязку з цим, суд залишає клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

30.08.2018 року до суду надійшли заперечення позивача на відповідь на відзив, у яких відповідач акцентує увагу суду на пропуску позивачем строку на подання клопотання про витребування доказів та обовязку позивача подати докази разом із позовом. Також, вказує на те, що банком не вірно обрано спосіб захисту права, оскільки ст.1282 ЦК України передбачає накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі, а не стягнення боргу за кредитним договором зі спадкоємців.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду від 21.04.2015 року, відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобовязань за договором №SAMDN7434 від 30.10.2006 року була визначена заборгованість у розмірі 16 505,36 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на суму залишку за кредитом, за умови належного виконання зобовязань. Дата остаточного погашення заборгованості за договором визначена 25.04.2017 року.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками позивачу, в результаті чого за ним утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 8059,31 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 7898,88 грн; заборгованість за відсотками 157,98 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 2,45 грн.

При цьому, судом встановлено, що 13.06.2016 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КИ № 697330, виданим 15.06.2016 року Амур - Нижньодніпровським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1046, копія якого знаходиться в матеріалах даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що відповідач у даній справі, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, померлого 13.06.2016 року, а відсутність свідоцтва про прийняття спадщини не позбавляє спадкоємця від виконання обовязків щодо повернення кредиту, у звязку з чим, він повинен виконати боргові зобовязання померлого, як його спадкоємець.

Разом з тим, з відповіді Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 29.12.2016 року за вих. № 1513 вбачається, що після смерті ОСОБА_2, померлого 13.06.2016 року, була заведена спадкова справа №899/2016 на підставі Претензії до спадкоємців щодо погашення заборгованості від імені Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк». Будь-яких інших заяв до зазначеної спадкової справи не долучалося, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Позивачем не надано до суду доказів наявності спадкової маси після смерті ОСОБА_2, тобто належності йому на праві власності рухомого або нерухомого майна, а також не надано доказів, що підтверджують наявність спадкоємців ОСОБА_2

В цей же час, надані відповідачем докази свідчать про те, що ОСОБА_1 кімната №3 у гуртожитку по пр.Богдана Хмельницького, 101 в м.Дніпрі була приватизована відповідачем лише 19.10.2017 року, тобто померлий ОСОБА_2 не був її власником та вона не входила до складу спадкової маси.

Реєстрація свідоцтва про право власності на житлове приміщення гуртожитку серії СТЕ №167501 від 19.10.2017 року відбулась в порядку ст.182 ЦК України 26.10.2017 року, про що свідчить наданий відповідачем витяг №102217116 від 01.11.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 ані відповідач, ані інші особи, повязані родинним звязком з особою померлого, до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. Відповідачем визнаний факт проживання зі спадкодавцем на день смерті, проте факт прийняття спадщини не визнаний з посиланням на відсутність спадкового майна.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В свою чергу, позивачем не доведено наявності та обсягу спадкового майна, що залишилось після смерті позичальника ОСОБА_2, за рахунок якого відповідач, якого позивач вважає спадкоємцем, в порядку ст.1282 ЦК України, мав би задовольнити вимоги кредитора. Більш того, позивачем не тільки не надано суду відповідних доказів належності померлому ОСОБА_2 на день смерті рухомого та/або нерухомого майна, а й не зазначено про існування такого майна в натурі, тобто з індивідуальним визначенням обєктів цивільних прав, з чого суд робить висновок про те, що доведення ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх вимог ґрунтується на припущенні належності померлому позичальнику якогось майна та наявності спадкоєців.

Згідно же з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження вимог позову обмежився доданими до позовної заяви фотокопіями додаткової угоди, паспорта позичальника, паспорта відповідача, свідоцтва про смерть, реєстру направлення вимоги кредитора, претензії кредитора, листа з відповіддю Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори, претензії спадкоємцю, Реєстру відправлення претензії спадкоємцю, Умов та правил надання банківських послуг, а також розрахунку заборгованості, тим самим самоусунувся від доведення своїх вимог належним чином.

Беручи до уваги недоведеність позовних вимог, відсутність доказів, які б дозволяли суду встановити належність померлому позичальнику майна, на яке можливо накласти стягнення та, відповідно, недоведеність факту прийняття спадщини відповідачем, заборону суду самостійно збирати докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог повністю.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду, відшкодуванню не підлягає.

На підстав вищевикладеного, керуючись ст.ст.76, 78, 81-84, 177, 265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості - відмовити.

Судовий збір не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду, тобто з 12 червня 2018 року.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва