АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/855/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах: Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В., Ювшина В.І.

за участю секретаря: Матюха В.І.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_5

представник позивача адвокат ОСОБА_6

представник відповідача адвокат ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності на майно, третя особа: ОСОБА_11,

рішення ухвалено під головуванням судді Дунаєв С.О.

дата виготовлення повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач з 2004 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана позивачкою та її дочкою в 2003 році після продажу квартири АДРЕСА_2.

Позивач стверджує, що ОСОБА_12 зареєстрований в квартирі, яка належить їй, а оскільки відповідач не проживає в квартирі, комунальні послуги не сплачує і членом сім'ї не являється, тому користуватися житлом немає права. У зв'язку з чим просила суд визнати ОСОБА_8 втративши право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

23.11.2017 року ОСОБА_12 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_10 про визнання права власності на майно, мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а відтак є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Оскільки внаслідок придбання квартири позивач набула право власності на 1/2 її частину, то саме ця частина є об'єктом спільної сумісної власності.

Просив суд визнати за ОСОБА_12 право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року позов ОСОБА_10 задоволено. Визнано ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким заявлений зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні первісного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ? частина квартири зареєстрована за позивачкою є спільною сумісною власністю сторін, оскільки квартира була куплена під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти.

В відзиві на авпеляційну скаргу представник ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 вважає, що позивач за зустрічним позовом обрав невірний спосіб захисту своїх порушених прав, так як не просив визнати ? частини спірної квартири спільним майном подружжя. Крім того, судом не встановлено весь обсяг спільно нажитого майна подружжя та не вирішено питання про стягнення грошової компенсації за відчужений автомобіль. Вважає правильним рішення суду першої інстанції та залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Пунктом 2 частин 1 статті 176 так ст. 19 ЦПК України даний спір за ціною позову віднесений до категорії малозначних справ.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач спільно з власником спірної квартири не проживає, спільним побутом не пов'язаний, вибув із зазначеного житла добровільно і має інше житло, у якому проживає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності на майно, суд в своєму рішенні зазначив, що відповідачем пропущений строк позовної давності, так як сторони добровільно визначили після розірвання шлюбу яке майно залишається у власності кожного із бувшого подружжя і з того часу ОСОБА_12 не заявляв вимог про поділ майна іншим чином.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі в період часу з 19.10.1991 року по 28.07.2009 рік. В період шлюбу, а саме 14.11.2003 року, за спільні кошти сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстроване на ОСОБА_5 та їхню спільну дочку ОСОБА_11 в рівних частках. Після розірвання шлюбу ОСОБА_12 продовжував користуватися спірною квартирою до 2017 року.

Також у власності подружжя ОСОБА_12 перебував легковий автомобіль «Рено Меган», вартістю 9000 доларів США і який був зареєстрований за відповідачем. 08.08.2017 року ОСОБА_12 продав автомобіль «Рено Меган», коштами від продажу автомобіля з позивачкою не поділився.

Згідно рішення Руськополянської сільської ради від 30.03.1995 року №25 ОСОБА_8 виділена під забудову по АДРЕСА_3 земельна ділянка площею 0,18 га і яка в послідуючому під час перебування в шлюбі була ним приватизована.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відтак при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони провели добровільно розподіл свого спільного майна, за яким ОСОБА_10 у власності було залишено ? частини квартири за адресою АДРЕСА_1. Відповідачу ОСОБА_8 було залишено у власності земельну ділянку під забудову по АДРЕСА_3 та автомобіль «Рено Меган».

Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам частини 2 статті 69 СК України, відповідно до якої договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відсутність такого договору свідчить про відсутність домовленості про добровільний розподіл спільного майна подружжя.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У пункті 15 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Крім того судом встановлено та не заперечувалася сторонами, що після розірвання шлюбу ОСОБА_12 користувався квартирою до 2017 року.

А тому колегія суддів вважає, що висновки районного суду про те, що відповідач пропустив строк звернення до суду є безпідставним, оскільки у ОСОБА_8 не було підстав для звернення до суду про поділ квартири до того часу, доки позивачка не звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Дана обставина дає всі підстави вважати, що до цього часу права відповідача не були порушені, а тому були відсутні підстави для звернення до суду з позовом про поділ майна.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так як ОСОБА_8 належить ? частина квартири АДРЕСА_1, то суд першої інстанції необґрунтовано визнав співвласника квартири таким, що втратив право на користування своєю власністю.

Доводи позивачки про те, що земельна ділянка під забудову по АДРЕСА_3, виділена рішенням Руськополянської сільської ради від 30.03.1995 року №25 ОСОБА_8 і яка в послідуючому ним приватизована є спільною власністю подружжя є хибними та не відповідають вимогам ст. ст. 81, 116 ЗК України, згідно яких окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Судом першої інстанції при вирішенні даного спору було неповно з'ясовані обставини що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування та ухвалення нової постанови, якою зустрічний позов ОСОБА_8 про визнання права власності на майно підлягає до задоволення, а в задоволенні первісного позову слід відмовити.

Застосувавши строк позовної давності суд першої інстанції безпідставно позбавив відповідача ОСОБА_8 права власності на свою частку в спільному нерухомому майні подружжя, на ? частини квартири по АДРЕСА_1.

Питання про стягнення грошової компенсації за ? частину проданого ОСОБА_12 спільного майна подружжя, автомобіля «Рено Меган» а позивачкою ОСОБА_10 не порушувався, тому дане питання не було предметом позовних вимог. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частино. 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так як сторонами не заявлялось питання про стягнення грошової компенсації за відчужений автомобіль одним із подружжя, то таке питання не вирішувалось судом першої інстанції та не підлягає до вирішення і в суді апеляційної інстанції.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених позовних вимог, а так як рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, а зустрічні позовні вимоги до задоволення, тому з позивача за первісним позовом ОСОБА_10 необхідно стягнути на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_8 судовий збір за подачу зустрічної позовної заяви 640 грн. та судовий збір за подачу апеляційної скарги 3690 грн., а всього 4330 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права власності на майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_12 право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 судові витрати по справі в сумі 4330 (чотири тисячі триста тридцять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі 30 днів з часу проголошення постанови.

Судді В.В. Пономаренко

Ю.В. Сіренко

В.І. Ювшин

Повний текст постанови складено 23 травня 2018 року.