Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 203/4633/16-ц

провадження № 61-33311св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - Дніпропетровська обласна державна адміністрація,

треті особи: Державна служба України з питань праці, Державне підприємство «Придніпровський експортно-технічний центр Держпраці»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року, у складі судді Колесніченко О. В., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року, у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - Дніпропетровська ОДА), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці), Державне підприємство «Придніпровський експортно-технічний центр Держпраці» (далі - ДП «Придніпровський ЕТЦ») про визнання дій незаконними, скасування погодження.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 10 травня 2016 року ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади директора ДП «Придніпровський експортно-технічний центр Держпраці».

Позивач вказувала, що її звільнення відбулось із порушенням Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 року № 818 (далі - Порядок погодження).

Наявність порушень у діях відповідача обґрунтовано тим, що перед погодженням звільнення позивача Дніпропетровською ОДА не було проведено співбесіду з нею, а тому не враховані її пояснення. Крім того, пропозиція щодо погодження звільнення не містить даних про дату народження та громадянство позивача, та до неї не було додано необхідних документів (копії заяви про звільнення, біографічну довідку позивача). Також ОСОБА_4 зазначає, що лист відповідача про погодження звільнення не містить в собі карти погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади.

Посилаючись на вищенаведене, позивач вважала, що таке погодження не може бути підставою її звільнення та підлягає скасуванню.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що погодження звільнення з посади керівника підприємства є формою участі місцевого органу виконавчої влади в управлінні державним підприємством та не може бути самостійною підставою припинення трудового договору. Погодження звільнення з посади не є актом місцевої державної адміністрації, який може бути скасований в судовому порядку, що свідчить про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, які вона вважає порушеними. Крім цього, позивач звернулась до суду з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку та за відсутності підстав для його поновлення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до того, що поза увагою судів попередніх інстанцій було залишено той факт, що відповідач надав погодження на звільнення за заявою позивача, копія якої не відповідала Правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року, а тому не набула юридичної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу Держпраці вказує, що оскаржуване позивачем погодження щодо її звільнення не породжує будь-яких правових наслідків для позивача та є суто адміністративною процедурою, як складовою управлінських функцій суб'єкта владних повноважень. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно надано оцінку обставинам справи, та підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень відсутні, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

У запереченні на касаційну скаргу ДП «Придніпровський ЕТЦ», посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Серед іншого, звертає увагу, що відомості, відображені у погодженні щодо звільнення можуть бути об'єктом дослідження і предметом доказування у справах про визнання протиправним та скасування рішення (наказу) суб'єкта владних повноважень, прийнятого на його основі. При цьому позивачем у іншій справі наказ про її звільнення вже оскаржувався, та наявність підстав для його скасування судом, рішення якого набрало законної сили, не встановлено.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Установлено, що з 24 січня 1997 року ОСОБА_4 працювала на різних посадах у ДП «Придніпровський ЕТЦ». З 28 серпня 2015 року була переведена строком до 28 серпня 2017 року на посаду директора, на умовах укладеного з Держпрацею контракту від 27 серпня 2015 року.

Дію даного контракту достроково припинено внаслідок звільнення позивача з посади 10 травня 2016 року за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України), про що відповідачем було видано наказ № 201-к від 29 квітня 2016 року на підставі особистої заяви ОСОБА_4 за погодженням з Дніпропетровською ОДА.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 вказувала на порушення відповідачем порядку погодження її звільнення.

ДП «Придніпровський ЕТЦ», відповідно до наказу Держпраці від 27 квітня 2015 року, належить до сфери управління Держпраці та на базі відокремленої частини державної власності продовжує свою діяльність відповідно до свого Статуту, затвердженого головою Держпраці 02 червня 2015 року. Керівництво ДП «Придніпровський ЕТЦ» здійснює його директор, який, згідно умов Статуту, звільняється за погодженням з головою облдержадміністрації на підставах, визначених у контракті.

Відповідно до пункту 4 Порядку погодження, пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території району, погоджується з головою райдержадміністрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно виходив із того, що голова Держпраці, отримавши від голови Дніпропетровської ОДА погодження звільнення ОСОБА_4 з займаної посади директора ДП «Придніпровський ЕТЦ» з оформленням картки погодження, вправі був видати наказ про звільнення позивача.

Зміст абзацу 6 пункту 4 Порядку погодження не містить вимог щодо оформлення копії заяви особи про звільнення, при цьому перевірка достовірності копії такої заяви від голови облдержадміністрації не вимагається. Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги, що погодження звільнення відбулось за недійсною заявою у зв'язку з її невідповідністю, на переконання позивача, вимогам щодо наявності обов'язкових реквізитів. Твердження ОСОБА_4 стосовно того, що дана копія заяви є підробкою, належними та допустимими доказами не підтверджено, докази проведення її експертизи матеріали справи не містять.

Посилання у касаційній скарзі на невідповідність оскаржуваних судових рішень правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року по справі № 404/3049/15-ц, не узгоджуються з предметом позову у справі, яка переглядається. Так, вказана постанова Верховного Суду України стосується позовних вимог щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, натомість предметом позову у даній справі є визнання незаконними дій відповідача щодо погодження звільнення ОСОБА_4 та скасування такого погодження.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказ про звільнення позивача, а також дотримання процедури такого звільнення було предметом іншої справи. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Держпраці, ДП «Придніпровський ЕТЦ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишені без змін постановою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року.

Розглядаючи справу, судами встановлено, що процедура погодження звільнення ОСОБА_4 із займаної посади була дотримана. Зазначені обставини, відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, на момент ухвалення оскаржуваних рішень), мають преюдиційне значення та доказуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, які вона вважає порушеними, оскільки погодження звільнення з посади не є актом місцевих державних адміністрацій, який, в силу положень статей 9, 21 ЦК України та статей 6, 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», може бути скасований судом, як незаконний.

Безпідставність доводів касаційної скарги щодо відсутності порушень встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з позовом у жовтні 2016 року пояснюється помилковим визначенням позивачем моменту, коли вона дізналась про порушення свого права, яким є день ознайомлення нею із наказом про звільнення - 10 травня 2016 року, а не день отримання відповіді Дніпропетровської ОДА із оскарженим нею погодженням.

Виходячи з вищевикладеного, при вирішенні вказаної справи суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 821/761/17, про застосування якого позивачем подано клопотання до Верховного Суду, колегією суддів не враховується, оскільки фактичні обставини у вказаній справі є відмінними у справі, що переглядається, та стосуються звільнення особи за власним бажанням.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська