Провадження №2/193/233/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

20 листопада 2018 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кащук Д.А.,

при секретарі Ратушній В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Софіївка цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), права на спадщину за законом на земельну ділянку та про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), права на спадщину за законом на земельну ділянку та про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.06.1969 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали між собою шлюб, зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 02.06.1969 року, видане Водянською сільською Радою Софіївського району Дніпропетровської області.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_1, тобто ОСОБА_3 є рідним батьком Позивача, а ОСОБА_4 є рідною матір'ю Позивача.

Рідна мати Позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2) в період з 1971 року по 1983 року та в період з 1985 року по 1992 року працювала в колгоспі «Зоря комунізму» Софіївського району Дніпропетровської області, в члени колгоспу «Зоря комунізму» Софіївського району Дніпропетровської області мати вступила в 1971 році, зазначена обставина підтверджується архівною довідкою №408 від 28.07.2017 року, виданою Комунальним закладом «Софіївський районний трудовий архів» Софіївської районної ради.

Стверджує, що мати позивача на момент одержання 23.03.1995 року КСП «Зоря» Софіївського району Дніпропетровської області Державного акту на право колективної власності на землю серія НОМЕР_3 від 23 березня 1995 року, протиправно не була включена до списку членів КСП «Зоря», в зв'язку з тим, що на той час вже була померлою, але не дивлячись на це все своє життя пропрацювала в колгоспі «Зоря комунізму», своєю багаторічною працею створювала та розбудовувала вказане підприємство та його колективне майно, обробляла землю, яку було передано державою в колективну власність підприємства, а тому ОСОБА_4 мала законне та моральне право на частку в майні колективного підприємства не дивлячись на те, що на момент видачі державного акту була померлою, зазначена обставина на думку позивача підтверджується рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області №2-98/2008 від 24.03.2008, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_4, виданим виконкомом Марє Дмитрівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, архівно довідкою №408 від 28.07.2017 року, виданою Комунальним закладом «Софіївський районний трудовий архів» Софіївської районної ради Дніпропетровської області. Зазначає, що строк звернення до суду з позовною заявою про визнання за Позивачем права на земельну частку (пай), як за спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 позивачем пропущений з тієї причини, що Позивачу не було відомо про те, що за свого життя мати мала право на земельну частку (пай). Про це Позивачу стало відомо тільки в липні 2017 року, тому Позивач вимушений просити суд поновити строк для звернення до суду з позовною заявою про визнання права на земельну частку (пай) та видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) на його ім'я, визнати за ним право на спадщину за законом, як спадкоємця першої черги, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок смерті ОСОБА_4, яка складається із права на земельну частку (пай) площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах, вартістю 76930,51 грн. по колишньому КСП «Зоря» Софіївського району, та зобов'язати Софіївську районну державну адміністрацію видати на ім'я ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку (пай) в розмірі 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах, вартістю 76930,51 грн. по колишньому КСП «Зоря» Софіївського району.

Звертає увагу суду, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом і прийняв спадщину після смерті матері, але вважав, що його мама не мала права на отримання сертифікату на земельну частку (пай), так-як йому сказали, що вона померла до уточнення списків при видачі сертифікатів, і лише в липні 2017 року від знайомого, який звертався до суду, дізнався, що його мама має право на включення до списків до Державного акта на право колективної власності на землю по КСП «Зоря».

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів позивача здійснював ОСОБА_6.

Представник позивача ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшли письмові заперечення відповідача, відповідно до яких представником зазначено, що ОСОБА_4- мати позивача, працювала в колгоспі "Зоря комунізму" і була його членом до дати своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4. В 1994 році колгосп "Зоря комунізму" було реорганізовано у КСП "Зоря" та лише у 1995 році КСП "Зоря" було передано у колективну власність землі відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_3 від 23 березня 1995 року. Зазначає, що зі смертю фізичної особи припиняються її правоздатність, права та обов'язки. ОСОБА_4 не була і не могла бути членом КСП "Зоря", оскільки померла у 1992 році, тобто до створення відповідного КСП . Землі в колективну власність КСП "Зоря" взагалі передано майже через 3 роки після смерті громадянки ОСОБА_4 Відповідно вона й не набула прав на частку із земель колективної власності КСП "Зоря", тому просить суд в задоволені позовних вимог позивачу відмовити.

На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, судом встановлено наступне .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 9).

Згідно заповіту, посвідченого 13 жовтня 2004 року державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, заповів земельну частку (пай) на землю, яка перебуває у ТОВ "Промінь" с.Мар'є-Дмитрівка Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8,98 в умовах кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) своєму сину ОСОБА_1 (а.с. 10).

Позивач просить визнати право власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) розміром 8,98 га із земель колективної власності КСП «Зоря», після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті ( ст.1223 ЦК України).

Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Отже, до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах. Не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає підстав для виникнення такого права у спадкоємців останнього.

Судом встановлено, що в архівних документах фонду КСП "Зоря комунізму" відсутня будь-яка інформація стосовно надання права на земельну частку (пай) ОСОБА_4. В архівних документах фонду КСП "Зоря комунізму" відсутній список членів КСП, яким надано право на земельну частку (пай), та подання на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай), згідно відповіді від Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №33/01-38 від 14.09.2018 року (а.с.134).

Як вбачається з відповіді №1856 від 22.10.2018 року від Виконавчого комітету Девладівської сільської ради Дніпропетровської області , у списках в технічній документації щодо розпаювань земель колишнього КСП "Зоря комунізму" прізвище ОСОБА_4 не згадується. Розпаювання земель колективної власності відбулося у 1994 році, видача сертифікатів почалася у 1996 році, в той же час ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто до початку процесу розпаювання земель КСП "Зоря" (а.с.147).

Згідно статті 1 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідного до нього.

Частиною третьою статті 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) передбачена передача земельних ділянок у власність громадян місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, відповідно до пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Проте, моментом виникнення права власності на землю, відповідно до статті 22 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), є встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, зокрема, право власності на землю посвідчується державним актом (стаття 23 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року).

У відповідності до абз.3 п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995 паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Крім того, як передбачено п.2,3 та 4 зазначеного Указу при паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Вартість земельної частки (паю) для кожного підприємства, кооперативу, товариства визначається виходячи з грошової оцінки переданих у колективну власність сільськогосподарських угідь, що обчислюється за методикою грошової оцінки земель, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та кількості осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи з вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією.

Згідно з п.5 цього Указу видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Пунктом 1 розділу Х Перехідних положень Земельного Кодексу України ( в редакції 2001 року) передбачено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Отже, Прикінцеві та Перехідні положення актів цивільного законодавства вказують, яким чином регулюються відносини, які виникли до набрання чинності цими актами.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року (зі змінами від 17.11.2009 року) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до статті 3 Закону власники сертифікатів, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), повинні подати до відповідної сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). До такої заяви власники додають і свій сертифікат на право власності на земельну частку (пай). На підставі такої заяви сільський, селищний, місцева рада або районна державна адміністрація приймає рішення.

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) в межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Далі сільська, селищна, міська рада або районна державна адміністрація:

1. уточнюють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай);

2. уточнюють розташування, межі та площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);

3. укладають з землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) та виготовлення технічної документації, яка необхідна для складання документів, що засвідчують право власності на земельну ділянку, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету ;

Місцева рада або райдержадміністрація укладають з землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення паїв, або ж сприяють укладенню таких договорів.

4. сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) та виготовлення технічної документації, яка необхідна для складання документів, що засвідчують право на земельну ділянку, якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ і організацій, які орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо;

5. передають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Після здійснення таких дій, в роботу вступають землевпорядні організації (повинні мати ліцензію на проведення землевпорядних робіт), які:

1. проводять рекогносцировку місцевості - уточнюють на місцевості земельні масиви, які підлягають паюванню, і визначають місця встановлення межових знаків;

2. проводять геодезичні роботи - встановлюють межові знаки на місцевості. Межі земельних масивів та межові знаки визначаються в державній системі координат;

3. проводять кадастрове картографування - виконують кадастрову зйомку земельних масивів, які приватизуються.

4. розробляють проект організації території земельних часток (паїв) - на підставі виконаної кадастрової зйомки розробляють проект організації території земельних часток на території відповідної ради. Проект розробляється з урахуванням родючості грунтів, рельєфу, дорожньої мережі і т.д. На проекті організації території позначаються межі запроектованих земельних ділянок, їх кадастрові номери, площі в фізичних гектарах, лісозахисні смуги, захисні гідротехнічні споруди і т.д.

Проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розглядається та узгоджується певною сільською, селищною, міською радою або районною державною організацією і затверджується на зборах більшістю власників земельних часток (паїв).

Проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - це документ, яким проектуються земельні ділянки, які повинні бути виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Такий проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) зберігається у відповідному сільському, селищному, міському раді за місцем проживання більшості власників земельних часток (паїв) та в районному відділі земельних ресурсів.

5. Останній етап - відведення земельних ділянок в натурі та видача державних актів на право власності. Після затвердження розробленого проекту землеустрою зборами власників земельних ділянок, землевпорядна організація виготовляє державні акти, які після реєстрації передаються до відповідної ради для вручення громадянам.

Власнику однієї чи більше земельної частки (паю) в межах земель, які перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, видається один акт на право власності на земельну ділянку, відзначають юристи правової палати.

Власникам земельних часток (паїв), яким земельні ділянки виділені в натурі (на місцевості) єдиним масивом, видається державний акт на право власності на земельну ділянку, який посвідчує їх право спільної часткової власності або спільній сумісній власності.

Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Згідно ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" Земельного кодексу України. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку (пай).

Судом враховується обставини, які досліджені в судовому засіданні та підтверджуються матеріалами справи, а саме що ОСОБА_4 - мати позивача, працювала в колгоспі «Зоря комунізму» і була його членом до дати своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4. В 1994 році колгосп «Зоря комунізму» було реорганізовано у КСП «Зоря» та лише в 1995 році КСП «Зоря» було передано у колективну власність землі відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_3 від 23 березня 1995 року. Зі смертю фізичної особи припиняються її правоздатність, права та обов'язки. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 не була (і не могла бути) членом КСП «Зоря», оскільки померла у 1992 році, тобто до створення відповідного КСП. Землі в колективну власність КСП «Зоря» взагалі передано майже через 3 роки після смерті громадянки ОСОБА_4 Відповідно на думку суду вона й не набула прав на частку із земель колективної власності КСП «Зоря».

Відповідно до правової позиції, закріпленої в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі № 647/2832/15-ц право громадян, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком - списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. При цьому особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом.

Однак позивачем не надано жодних доказів того, що його мати ОСОБА_4 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4) була членом КСП «Зоря» на момент одержання даним підприємством Державного акту на право колективної власності на землю (тобто станом на 23 березня 1995 року, оскільки саме цим числом датовано Державний акт на право колективної власності на землю серія НОМЕР_3). Громадянка ОСОБА_4 не була членом КСП «Зоря», оскільки не могла набути відповідне членство вже після смерті.

Оскільки, відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) саме з дня видачі цього акта, то сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи у ньому до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для набуття права на земельну частку (пай) у новоствореному КСП.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Однак особа може звернутися до суду лише протягом певного строку. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічну норму містить і стаття 71 Цивільного кодексу 1963 року (має застосовуватися якщо право на позов виникло до 2004 року).

На підставі частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З часу реформування аграрного сектору економіки минуло більше 15 років, а тому закінчився строк позовної давності в той час, як доказів поважності причин пропуску даного строку позивачем не надано. Зокрема, в матеріалах справи відсутні відомості щодо причин неотримання сертифіката на право на земельну частку (пай) ОСОБА_1 або не звернення його за судовим захистом.

ОСОБА_4 померла у 1992 році. Позивач, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_7. З цього часу до пред'явлення позову пройшло майже 20 років. Суд вважає, що позивач мав більш ніж достатньо часу, щоб реалізувати своє право на судовий захист. Жодних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

При цьому судом враховується правова позиція Верховного Суду України щодо моменту початку обчислення строків позовної давності. Так Верховний Суд України, у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Таким чином, суд вважає, що оскільки ОСОБА_4 за життя не набула права на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП "Зоря", не отримала державного акта на землю та не зареєструвала права власності на земельну ділянку, за таких підстав земельна ділянка не увійшла до спадкової маси, отже, право на земельну частку (пай) у ОСОБА_4 не виникло, тому спадкоємці не можуть успадкувати те, що не належало спадкодавцю.

З врахуванням викладених обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), визнання права на спадщину за законом на земельну ділянку та про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1217, 1218, 1225, 1233 ЦК України, Земельним Кодексом України (в редакції 1990 року), Земельним Кодексом України (в редакції 2001 року), Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року (зі змінами від 17.11.2009 року), Законом України «Про нотаріат», Указом Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст.4, 12, 13, 76-82, 140, 200, 258, 315-319, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), визнання права на спадщину за законом на земельну ділянку та про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування-відмовити

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А.Кащук