№ 207/4333/14-ц
№ 2/207/44/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Тюлюнової В. Г.

при секретарі: Куцевол Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з боржника грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення з неї грошових коштів. Позов обґрунтовано тим, що між сторонами по справі було укладено договір позики від 11.09.2013 року, згідно якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 58 000 (пятдесят вісім тисяч) грн., та зобовязалась їх повернути до 24.09.2013 року. На підтвердження укладеного договору відповідачем була надана розписка. Як стверджує позивач, грошові кошти відповідачем не були повернуті у встановлений строк. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції, проценти в розмірі облікової ставки Національного Банку України та три проценти річних за прострочення договору.

Відповідач ОСОБА_2, надала пояснення про те, що від позивача грошових коштів не отримувала та розписку не підписувала.

Позивач до суду зявився, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позов не уточнювався, вимоги позивачем не змінювалися, підстави або предмет позову позивачем теж не змінювалися.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3, в судове засідання зявився, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позов ним не уточнювався, позовні вимоги не змінювалися, підстави або предмет позову теж не змінювалися.

Відповідач та його представник в судове засідання зявилися, позов не визнають та просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 11.09.2013 року відповідач ОСОБА_2, за попередньою домовленістю із позивачем ОСОБА_1, отримала у нього в борг грошові кошти в сумі 58 000 (пятдесят вісім тисяч) грн., та зобовязалась повернути їх 24.09.2013 року.

На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем була надана розписка, оригінал якої знаходиться у позивача та був оглянутий у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до приписів ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається письмово, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно приписів ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розписка є належним та допустимим доказом по справі, який підтверджує факт укладання договору позики та факт передачі позивачем і отримання відповідачем грошових коштів в обумовлених сумах, а також інші умови договору.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що він не отримував грошових коштів та не підписував розписку виходячи із наступного.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.07.2017 року заочне рішення по справі було скасоване та справу було призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.

15.12.2017 року набув чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017 року (ВВР, 2017, № 48, ст. 436), яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України шляхом викладення його у новій редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Враховуючи приписи ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, заперечення на позовну заяву викладаються відповідачем у відзиві. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим пятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд наголошує, що подання відзиву на позовну заяву є правом відповідача, однак наслідком неподання такого відзиву є те, що справа буде розглянута за наявними в ній матеріалами.

В матеріалах справи відсутній відзив відповідача на позовну заяву та додаткові докази, які б спростовували твердження позивача. В силу положень ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України та з урахуванням матеріалів справи, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що вона не отримувала від позивача грошові кошти та не підписувала розписку, адже такі твердження є припущеннями відповідача, які спростовуються матеріалами справи, а саме: розпискою від 11.09.2013 року.

Отже, обставини на які посилався позивач, як на підставу позову, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що інший розмір процентів за порушення умов договору позики не встановлений цим договором. Доказів про інше матеріали справи не містять, сторони таких доказів до суду не подавали.

Враховуючи, що відповідач порушила умови договору позики, а саме: не повернула грошові кошти в обумовлений строк, з неї має бути стягнуто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Як передбачено нормами Закону України від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Для розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, будуть застосовуватися рекомендації викладені в листі Верховного суду України від 03.04.1997 року за № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

З огляду на рекомендації, позивач не правильно розрахував суму боргу з урахуванням індексу інфляції. За початок періоду прострочення треба брати дату 25.09.2013 року, тобто наступний день за днем, коли відповідач зобовязувався повернути позику. Саме з цієї дати відповідач прострочила виконання зобовязання згідно із розпискою (договором позики). За кінець періоду береться дата вказана у позові, а саме: 11.09.2014 року. Так як, початок періоду припадає на числа 16 - 31, то за поточний місяць індекс інфляції не враховується.

За повідомленням Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у жовтні 2013 року становив 100,4 %, у листопаді 100,2 %, у грудні 100,5 %, у січні 2014 року 100,2 %, у лютому 100,6 %, у березні 102,2 %, у квітні 103,3 %, у травні 103,8 %, у червні 101,0 %, у липні 100,4 %, у серпні 100,8 %, у вересні 102,9 %. Загалом індекс інфляції складає 117,5 %.

Отже, сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції складає: 58 000 х 1,175 = 68 150,00 грн.

Підсумкова сума є більшою ніж та сума, яка була зазначена у позові позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із викладеного, суд позбавлений можливості стягнути з відповідача суму боргу більшу, ніж та, яку просить стягнути позивач, тому стягненню підлягає сума боргу з урахуванням інфляції в розмірі 66 210,00 (шістдесят шість тисяч двісті десять) грн., яка складається з суми 58 000,00 грн. (основний борг) та 8 210,00 грн. (інфляційні втрати).

Щодо розрахунку трьох процентів річних, то позивачем не вірно подано такий розрахунок, адже за початок періоду була обрана дата укладення договору позики, а не день з якого починається прострочення виконання зобовязання, а саме: 25.09.2013 року. Таким чином, з 25.09.2013 року до 11.09.2014 року минуло не 365 днів, як зазначає позивач, а 351 день. Відповідно, три проценти річних складають 1 673,26 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят три грн., 26 коп.).

Разом з тим, суд не погоджується з позивачем, що також підлягають стягненню відсотки в порядку ст. 1048 Цивільного кодексу України, тому в цій частині позовних вимог відмовляє виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Цією статтею регламентоване право позивача на отримання процентів. Подальший аналіз цієї статті дає підстави стверджувати, що договором встановлюється лише розмір і порядок одержання процентів. У випадку, якщо розмір не встановлений, то застосовується облікова ставка Національного банку України.

Аналіз цієї статті у звязку із ст. 1046 Цивільного кодексу України, дає підстави стверджувати, що отримання процентів не є основною метою правовідносин, які виникають із договору позики.

Із матеріалів справи не вбачається, що позивач скористався своїм правом на отримання процентів за договором позики.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Також, цивільні права та обовязки виникають із договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів.

Суд не вбачає того, що позивач здійснив дії, які б свідчили про реалізацію права, передбаченого ст. 1048 Цивільного кодексу України. В умовах договору позики взагалі мова не йде про отримання процентів.

Також, суд зазначає, що невиконання умов, які передбачені ч. 2 ст. 1048 Цивільного кодексу України, автоматично не створюють процентну позику. В цій нормі закону йде мова лише про безпроцентну позику.

Суд наголошує, що відповідно до статті 6 цього Цивільного кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Таким чином, суд позбавлений можливості вважати встановленою обставину (реалізація позивачем права на отримання процентів) через її недоведеність. Також, суд не має права встановлювати умови договору (правочину), втручатися у здійснення сторонами своїх прав та, зокрема, прав на свободу договору. Тому, суд вважає, що немає підстав для застосування ст. 1048 Цивільного кодексу України.

ОСОБА_4 Верховного суду при розгляді справи № 910/10156/17 (постанова від 10.04.2018 року) дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобовязання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема, частиною 1 статті 1048 ЦК, у правовідносинах, що виникають з договору).

Враховуючи вказане, ключовим у застосуванні вказаних вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобовязання. До цього моменту можливим є нарахування процентів у якості плати, зокрема, згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК, після цього моменту нараховуються відсотки річні відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК.

В силу ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з відповідача підлягає стягненню загалом сума в розмірі 67 883,26 (шістдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят три грн., 26 коп.), яка складається з 58 000 грн. основного боргу, 8 210,00 грн. інфляційні витрати та 1 673,26 грн. - три проценти річних.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог із врахуванням положень ч. 3 цієї статті.

Виходячи із викладеного, суд вважає за можливе розподілити судовий збір між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: з відповідача стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 792,56 грн., решту судового збору покласти на позивача.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд вважає, що такі витрати не підлягають стягненню з відповідача виходячи із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137).

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.

Суд не приймає до уваги напис про отримання грошових коштів за цим договором здійснений на самому договорі про правову допомогу укладеного між позивачем та його представником (адвокатом), адже цей напис здійснений не розбірливо та без чіткого зазначення суми. Також, не зрозуміло хто саме вчинив цей напис через відсутність підписів осіб. Інших доказів, які б свідчили про проведення розрахунків між сторонами договору матеріали справи не містять.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити дійсний обсяг наданої правничої допомоги та її вартість, тому не може погодитись із стягненням витрат на правову допомогу з відповідача.

Також, суд враховує, що сторонами не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести в звязку із розглядом справи, що також позбавляє суд можливості розподілити ці судові витрати між сторонами.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки приписи ст. 81 ЦПК України закріплюють правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, крім випадків встановлених законом.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 509, 536, 610, 625, 1047, 1048 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних втрат та три проценти річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) заборгованість за договором позики в розмірі 67 883,26 (шістдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят три грн., 26 коп.), з яких: 58 000 грн. основного боргу, 8 210,00 грн. - інфляційні нарахування та 1 673,26 грн. - три проценти річних.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір в сумі 792,56 грн. (сімсот девяносто дві грн., 56 коп.).

Інші судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційному суду Дніпропетровської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.Г. Тюлюнова