АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/285/18 Справа № 183/1248/17 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

17 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що 17 грудня 2012 року між нею і ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 6 000,00 грн., а ОСОБА_3, в свою чергу, зобовязалася повернути зазначену суму грошових коштів за вимогою, сплачувати щомісяця 11% від суми заборгованості. Відповідач сплачувала відсотки за користування коштами до листопада 2016 року, після чого припинила виконання зобовязання за договором. В звязку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 1046, 1047 ЦК України, позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 17.12.2012 року в сумі 8 640,00 грн., яка складається з: основного боргу 6 000,00 грн.; відсотків за 4 місяці 2 640,00 грн. (а.с.2-4).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволені.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 заборгованість за договором позики від 17.12.2012 року в сумі 8 640,00 грн., яка складається з: основного боргу 6 000,00 грн.; відсотків за 4 місяці 2 640,00 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.19-20).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.27-29).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без змін, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 17 грудня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6 000,00 грн., а ОСОБА_3, в свою чергу, прийняла та зобовязалася повернути зазначену суму грошових коштів за вимогою, сплачуючи щомісяця 11% від суми заборгованості.

Встановлено, що 03.01.2017 року ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_3 лист-вимогу про повернення заборгованості за договором позики, який та отримала, однак суми позики не повернула.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти згідно боргової розписки від 17.12.2012 року, написаною нею власноруч, не повернула протягом 30 днів з дня отримання нею листа-вимоги від 03.01.2017 року, а тому у звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідачки у сумі 8 640,00 грн., з яких: основний борг 6 000,00 грн.; відсотки (листопад 2016 лютий 2017) - 2 640,00 грн. (6 000,00 х 11%) х 4).

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Частиною 1 ст.1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер ним не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач, в порушення вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу та процентів, передбачених договором, згідно розрахунку наданого позивачем.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо укладання договору та отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с. 9) відповідачка отримала в борг у позивача 6 000 грн., та зобовязувалась сплачувати 11 % від суми боргу щомісячно.

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачкою розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Спірний договір, судом недійсним не визнаний, а тому згідно зі ст. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Амур - Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: