АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №758/3645/15-ц

провадження № 22-ц/796/2430/2018

17 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Дука В.В.

сторони:

позивач - публічне акціонерне товариство "Сбербанк";

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року у складі судді Трегубенко Л.О.,

встановив:

30.01.2015 року публічне акціонерне товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії", назву якого змінено на публічне акціонерне товариство "Сбербанк" ( далі - ПАТ "Сбербанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 28 грудня 2007 року № 13-12-07/ФО у сумі 17 940 110, 39 грн. та судові витрати по справі в сумі 3 654 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 грудня 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО, до якого вносились зміни і доповнення, за умовами якого позичальнику були надані кредитні кошті на загальну суму 2 000 000 доларів США на умовах та строки, визначені кредитним договором.

Відповідач порушив свої зобов'язання щодо строків повернення кредиту та сплати процентів за його користування, внаслідок чого станом на 14 січня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 1 137 520,60 доларів США, а саме: за кредитом - 666 456,33 доларів США; за процентами - 80 322, 02 доларів США; пенею за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 375 584,57 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 5 923 434,39 грн.; пенею за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 15 157,68 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 239 055, 41 грн.

Вимоги банку до відповідача щодо повернення суми заборгованості за кредитним договором від 27.03.2014 р. та від 04.04.2014 р. залишились без виконання, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/Ф0 від 28 грудня 2007 року на загальну суму 17 940 110 грн. 39 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 в задоволенні заяви про скасування заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що він не був належним чином повідомлений про день та час судових засідань. Суд першої інстанції взагалі не вживав заходів для з'ясування інформації про його місце проживання (перебування), що призвело до хибних висновків суду про його належне повідомлення про розгляд справи.

Зазначив, що у зв'язку з прийняттям постанови правління Національного банку України від 03.11.2014 року № 699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим», для користування послугами «ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» він надав довідку про взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи, а тому позивачу було достовірно відомо про його місце проживання.

Обставини, викладені в позовній заяві щодо наявності у нього заборгованості за договором відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО від 28.12.2007 року, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки така заборгованість була погашена у встановленому порядку, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах № 37439336 від 15.10.2012 року на суму 472 085,31 дол. США та платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах № 37439592 від 15.10.2012 року на суму 457 911, 37 дол. США, в яких зазначено призначення платежу: перерахування коштів на погашення кредиту згідно договору № 13-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року, а також виписками по особовим рахункам з 15 жовтня 2010 року по 16 жовтня 2012 року, довідками Київського відділення № 42 ПАТ «Сбербанк Росії» від 16 серпня 2016 року № 258/7150-46 та від 16 серпня 2016 року № 257/7150-46. Загальна сума коштів, яка була сплачена за договором, становить 2 519 419,01 дол. США.

Також зазначив, що матеріали справи не містять доказів щодо правонаступництва «ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» за відповідними вимогами ЗАТ «Банк НРБ». Посилаючись на додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії №05-12-07/ФО від 28.12.2007 року, позивачем та судом не обґрунтовано, яким чином вказана угода пов'язана з договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 року.

Посилається на пропуск позивачем строку позовної давності по заявленим позовним вимогам, а також не врахування положень ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.3 ст.551 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Сбербанк» - Лаєнко П.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року без змін.

Зазначив, що відповідач не повідомив позивача про зміну адреси реєстрації (проживання/перебування), що передбачено п.11.4 кредитного договору. Останній викликався до суду через оголошення у пресі, що є належним повідомленням про час і місце розгляду справи. Сума коштів, зазначена у наданих відповідачем платіжних дорученнях, є меншою, ніж фактична сума заборгованості. Правонаступництво у правовідносинах між ЗАТ "Банк НРБ" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" підтверджується відповідними додатковими угодами, підписаними відповідачем, а також нотаріально засвідченим договором іпотеки. Відповідно до п. 11. 5 кредитного договору позовна давність, в тому числі до вимог про стягнення пені, встановлена тривалістю у три роки.

Також зазначив, що політична, економічна або будь-яка інша ситуація, а також інші особисті фінансові труднощі відповідача не є підставою для невиконання договірних зобов'язань та не припиняють зобов'язання останнього. Розрахунки заборгованості та виписки по рахункам свідчать, що неналежне виконання зобов'язання почалося ще з 2011 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.

Пояснив, що в грудні 2007 року, з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов договору про відкриття кредитної лінії від 28.12.2007 р. №13-12-07/ФО, між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано будівлю (нежиле приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 933,2 кв.м., одним з співвласників якої є ОСОБА_1

Постановою так званої Державної ради Республіки Крим від 30.04.2014 р.№2085-6/14, з урахуванням змін, внесених Постановою від 03.09.2014 р.№2474-7/14, відповідно до додатку до Постанови від 03.09.2014 р.№2474-6/14 "Перелік майна, що обліковується як власність Республіки Крим", належне ОСОБА_1 майно, у тому числі й будівля (нежилі приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_3 було "націоналізовано".

Розпорядженням так званої Ради Міністрів Республіки Крим від 17.11.2014 р. №1221 р "Про передачу майна", належне ОСОБА_1 та іншим співвласникам нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3, без їхньої згоди та поза їхньою волею передано у безоплатне користування Управлінню ФСБ Російської Федерації по Республіці Крим та місту Севастополь.

Таким чином, фактично з 30.04.2014 р. належне ОСОБА_1 спільно із іншими співвласниками нерухоме майно - будівля (нежиле приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_3 вибула з його розпорядження та перейшла у безоплатне користування державного органу Російської Федерації. З цієї дати він був позбавлений можливості використовувати вказане майно як предмет іпотеки за договором іпотеки.

З урахуванням статусу ОСОБА_1, як внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, а також статус та місцезнаходження нерухомого майна, яке з метою забезпечення належного виконання умов договору про відкриття кредитної лінії передано в іпотеку банку, вважає, що ОСОБА_1 звільнений від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним згідно ст.14 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України".

Зазначив, що обставини погашення відповідачем кредиту включно до моменту тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим на загальну суму 2 519 419,01 дол. США свідчать про його добросовісність як позичальника. Подальше невиконання ним кредитних зобов'язань обумовлено виключно тимчасовою окупацією території Автономної Республіки Крим.

Представник ПАТ "Сбербанк" - Лаєнко П.П. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості є доведеними.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, розглянувши справу у відсутність відповідача, не вжив жодного заходу для з'ясування інформації про його зареєстроване місце проживання (перебування) згідно з приписами ч.3 ст.122 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час розгляду справи), враховуючи відомості про те, що останній виїхав з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя.

Відповідно до довідки Шевченківського РВ ГУДМС України в м. Києві від 08.11.2014 р., що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселені з неї, ОСОБА_1 08.11.2014 р. подав письмову заяву, в якій зазначив таку адресу: АДРЕСА_1 (а.с.83).

Розглянувши справу у відсутність відповідача без належного повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, суд першої інстанції порушив право відповідача мати рівні права з позивачем щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 грудня 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ» () та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО, за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику кредитні кошти за рахунок кредитної лінії на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується використати кредит на цілі, зазначені в п.1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також здійснювати повернення наданого йому кредиту у розмірах та у строки, передбачені цим договором, і виконувати інші умови цього договору.

Відповідно до п.1.2 цього договору кредитний ліміт складає 2 000 000 доларів США. Розмір процентів за користування кредитом складає 12,5% річних ( п.1.3). Останній день дії кредитної лінії -28 грудня 2012 року (п.1.4). Кредит надається позичальнику на поточні потреби (п.1.5).

15 грудня 2010 року між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", яке є правонаступником ЗАТ "Банк НРБ" (), і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії №05-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року (а.с. 16).

Вказаною угодою сторони підтвердили той факт, що заборгованість за кредитом на день укладення цієї додаткової угоди становить 1 611 108 доларів США.

Допущена описка в зазначенні номеру кредитного договору у вказаній додатковій угоді не є обставиною, що свідчить про відсутність невиконаних зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО.

Правонаступництво ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", назву якого було змінено на ПАТ "Сбербанк" , за відповідними вимогами, що випливають з умов договір про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО, укладеного з ЗАТ "Банк НРБ", підтверджується ідентифікаційним кодом юридичної особи та додатковою угодою до договору про відкриття кредитної лінії від 12.10.2012 р. (а.с. 228-229 т.1).

Судом встановлено, що 27.03.2014 р. на адресу відповідача ( АДРЕСА_2) ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" надіслало повідомлення-вимогу щодо повернення повної суми заборгованості, яка вручена не була з зазначенням причини - "отримувач виїхав з Криму" (а.с. 18, 21 - 23).

Відповідно до наданого суду розрахунку, загальна сума заборгованості позичальника перед банком станом на 14 січня 2015 року становить 1 137 520,60 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 666 456,33 доларів США; за процентами за період з 01.02.2014 р. по 13.01.2015 р. - 80 322,02 доларів США; за пенею за прострочення повернення заборгованості за кредитом за період з 11.03.2011 р. по 14.01.2015 р. - 375 584,57 доларів США; за пенею за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 11.03.2011 р. по 14.01.2015 р. - 15 157,68 доларів США (а.с. 26-27).

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повної сплати заборгованості за кредитним договором, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач посилався на те, що загальна сума коштів, яка була сплачена за договором про відкриття кредитної лінії, становить 2 519 419,01 дол.США.

Так, відповідно до довідки ПАТ "Сбербанк" від 03.08.2016 р., позичальником 15.10.2012 р. було здійснено погашення кредиту на суму 929 996,69 доларів США за рахунок виплачених депозитів та відсотків по ним. Виконано інших платежів для погашення кредиту шляхом зарахування через касу банку та перерахування з власного поточного рахунку на загальну суму 1 589 422,33 дол.США. Починаючи з 11.12.2012 р. по 25.02.2014 р. відповідач здійснював погашення заборгованості платежами по 10000 доларів США (а.с.217 -218).

З огляду на те, що до березня 2014 р. відповідачем вчинялись дії, що свідчать про визнання ним боргу за кредитним договором, доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності по заявленим позивачем вимогам є необґрунтованими.

Подальше невиконання кредитних зобов'язань відповідач пояснював існуванням обставин, які призвели до неможливості його виконання, за яку жодна із сторін не відповідає.

Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 грудня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є: нежилі приміщення (офіс), загальною площею 933,2 кв.м., розташовані у літері "А", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.201-207).

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з 20 лютого 2014 року територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя є тимчасово окупованою.

На підтвердження неможливості використовувати предмет іпотеки, яке перейшло у безоплатне користування державного органу Російської Федерації, відповідачем надано відповідні докази (а.с. 13-27 т.2).

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 17.03.2016 р. № ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, 20 лютого 2014 року взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа (а.с.84).

У відповідності до положень п.п.14,1, 14.2 ст.14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначення правового статусу та забезпечення прав внутрішньо переміщених осіб з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим здійснюються у порядку, визначеному Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим звільняється від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об'єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора.

Норми цього пункту не поширюються на нерухоме житлове майно, загальна площа якого перевищує показники, встановлені статтею 265 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.4 ст.14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Приймаючи до уваги правовий статус позивача, як внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, а також статус та місце знаходження нерухомого майна на території Автономної Республіки Крим, яке з метою забезпечення належного виконання умов договору про відкриття кредитної лінії від 28.12.2007 р. передано в іпотеку банку, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про наявність підстав для звільнення його від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним згідно із ст. 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

З огляду на те, що відповідач на підставі вищевказаного Закону упродовж строку тимчасової окупації звільнений від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків, правові підстави для стягнення з останнього пені, яка є цивільно-правовою відповідальністю боржника у разі порушення зобов'язання, також відсутні.

Заперечення позивача в тій частині, що норми Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» не підлягають застосуванню до зобов'язань, строк виконання яких настав до набрання ним чинності, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 11.2 договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р., цей договір набуває чинності з дати його оформлення в письмовій формі та діє до повного виконання зобов'язань позичальника по цьому договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами ( ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.251,252 ЦК України).

Таким чином, умови договору про відкриття кредитної лінії про його дію до повного виконання зобов'язань позичальника по цьому договору свідчать про те, що цим договором установлено термін його дії.

З огляду на те, що кредитні зобов'язання ОСОБА_1 як на момент набрання чинності Законом України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», так і на момент розгляду справи не були виконані в повному обсязі, вказаний Закон поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечне кредитування - правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами; іпотечний борг - основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

З огляду на те, що кредит, який використовується в якості способу отримання фінансування на інші цілі під заставу нерухомості, є іпотечним, а відповідачем передано в іпотеку банку майно, розташоване на території, що після укладення іпотечного договору була тимчасово окупована, заперечення позивача в тій частині, що вказаний кредит не є іпотечним є також необґрунтованими.

Підлягають відхиленню заперечення позивача в тій частині, що норми Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки він встановлює лише відстрочення виконання діючого зобов'язання (упродовж строку тимчасової окупації), а не звільнення від їх виконання, а тому до спірних правовідносин за аналогією можливо застосувати Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Так, норми Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" регулюють різні правовідносини.

Приписи ст.14 Закону України Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» звільняють боржника від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним упродовж строку тимчасової окупації.

При цьому приписи Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не звільняють боржника від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків, а лише тимчасово забороняють примусове стягнення певного майна.

Неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та незастосування закону, який підлягає застосуванню, у відповідності до ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: