КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/173/18 Головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/1371/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», про витребування майна,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради з вищевказаним позовом, в якому просив витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 21,3 кв. м та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради та вибула із її володіння без волі власника.

Прокуратурою з'ясовано, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів № 400 від 29.06.1981 року «Про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку при виконкомі Дніпровської райради народних депутатів» спірну квартиру надано ОСОБА_4 відповідно до листа міськвиконкому за № 004-2416 від 27.05.1981 року на підставі рішення райвиконкому від 22.06.1981 року. Згідно даного рішення ОСОБА_4 видано ордер на користування вказаною квартирою за НОМЕР_1 від 3.07.1981 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу № 2427, укладеного 26.10.2016 року між ним та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І.

Разом з тим, підставою для набуття у власність ОСОБА_5 даної квартири був договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В. від 21.10.2009 року за реєстром № 4-782, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

У свою чергу підставою для набуття у власність ОСОБА_4 даної квартири був договір дарування від 21.10.2009 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Кравченко І.В. за № 5381 і зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві власності 17.03.1998 року за реєстраційним № 3370.

Згідно листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.07.2017 року № 6197/43/2/103, рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось.

Крім того, згідно з інформацією КП Київської міської ради Київського міського БТІ від 20.07.2017 року № 062/14-8798 (И-2017) квартира АДРЕСА_1 на праві власності за будь-ким не реєструвалася.

З урахуванням викладеного прокурор вважає, що спірна квартира є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва в силу закону на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_5 не набувала права власності на майно у встановленому законом порядку, відтак воно підлягає витребуванню на підставі статтей 387, 388 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заступник прокурора м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що висновки суду щодо відсутності доказів належності спірної квартири до комунальної власності грунтуються на неналежному дослідженні матеріалів справи, а також невірному застосуванні вимог статті 327 ЦК України, статтей 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки надання квартири у користування свідчить про здійснення правомочностей власника майна, а після смерті ОСОБА_4 спірна квартира залишилася комунальною.

При цьому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» будинок АДРЕСА_1 Київською міською радою передано до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Спірна квартира є неприватизованою, перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та в установленому законом порядку нікому не надавалась.

Також прокурор вказує, що суд першої інстанції з наданням переваги доводам відповідача та не застосуванням статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не врахував, що відсутність реєстрації права комунальної власності на квартиру не свідчить про відсутність таких прав у територіальної громади. З цих же підстав є необгрунтованими посилання суду щодо чинності реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, адже чинність цієї реєстрації жодним чином не позбавляє дійсного власника поновити порушене право шляхом подання віндикаційного позову.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

На думку прокурора витребування спірного майна з незаконного володіння ОСОБА_3 є єдиним вірним та дієвим способом захисту порушеного права позивача на майно, адже відповідно до вимог статтей 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

В апеляційній скарзі, також наголошується на тому, що висновки суду є безпідставними щодо не звернення прокурора з позовом про визнання права власності на спірну квартиру з огляду на те, що кожній особі надано право захистити порушене право тим способом, який відновить його, а у даному випадку таким способом є саме віндикаційний позов про витребування майна у добросовісного набувача.

У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушенням строку, встановленого судом в ухвалі суду про відкриття апеляційного провадження, представник відповідача - адвокат ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Свої вимоги мотивував тим, що Законом України «Про прокуратуру» прокуророві надано повноваження представляти інтереси лише громадянина або держави Україна в суді, повноважень представляти інтереси територіальних громад прокурор не має.

Суд першої інстанції зробив цілком логічний та законний висновок про те, що не існує жодних належних та допустимих доказів належності квартири ОСОБА_3 до комунальної власності, тому об'єктивних законних підстав витребувати це майно із законного володіння відповідача немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів № 400 від 29.06.1981 року «Про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку при виконкомі Дніпровської райради народних депутатів» спірну квартиру надано ОСОБА_4 відповідно до листа міськвиконкому за № 004-2416 від 27.05.1981 року на підставі рішення райвиконкому від 22.06.1981 року. Згідно даного рішення ОСОБА_4 видано ордер на зайняття вказаної квартири за НОМЕР_1 від 3.07.1981 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу № 2427, укладеного 26.10.2016 року між ним та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. (а. с. 26).

Разом з тим, підставою для набуття у власність ОСОБА_5 даної квартири був договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В. від 21.10.2009 року за реєстром № 4-782, згідно якого ОСОБА_4 як дарувальник подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

У свою чергу підставою для набуття у власність ОСОБА_4 даної квартири був договір дарування від 21.10.2009 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Кравченко І.В. за № 5381 і зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві власності 17.03.1998 року за реєстраційним № 3370.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади м. Києва та відсутності доказів щодо реєстрації спірного майна як комунальної власності, а тому підстави для задоволення віндикаційного позову в порядку статтей 387, 388 ЦК України відсутні.

Також суд зазначив, що прокурором не порушувалося питання про визнання за Київською міською радою права комунальної власності на спірну квартиру та не заявлялися вимоги скасування державної реєстрації права власності на неї за ОСОБА_3

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 3, 4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою та бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Обгрунтовуючи позов, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 вказав, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що квартира АДРЕСА_1, незаконно вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись нею, чим завдається шкода державі.

При цьому, в позовній заяві позивач посилається на рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів № 400 від 29 червня 1981 року «Про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку при виконкомі Дніпровської райради народних депутатів» та надав архівну копію вказаного рішення до матеріалів справи (а. с. 11-13), згідно до п. 9 якого спірну квартиру надано ОСОБА_4, одинокій, відповідно до листа міськвиконкому за № 004-2416 від 27.05.1981 року на підставі рішення райвиконкому від 22.06.1981 року. Згідно даного рішення, ОСОБА_4 видано ордер на користування вказаною квартирою за № (копія не читається) серії Б від 3 липня 1981 року (а. с. 18), що вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 з комунальної власності передана за ордером у користування громадянці ОСОБА_4.

В квартирній карточці по АДРЕСА_1, наймачами в графах карточки вказано: ОСОБА_11, зареєстрована з 1976 по 1981 рік, ОСОБА_4 з 28 липня 1981 року. В графі дата виписки вказано «померла а/з 3906 від 2.03.14, вип. 20.12.16», не приватизована (а. с. 15). На друкованому тексті бланку вгорі читається закреслене прізвище ОСОБА_5, та не закреслене ОСОБА_3. Прізвище ОСОБА_4 згідно ордеру в дану карточку не вносилось.

Доцільним також слід звернути увагу на те, що в позовній заяві (а. с. 2, абзац 3) посилаючись на інформацію Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 2329/03.3-19 про смерть ОСОБА_4, позивач в дужках вказує прізвище «(ОСОБА_4)», ідентифікуючи їх як одну особу, але в справі відсутні дані про те що ОСОБА_4 і ОСОБА_4 одна і таж особа, або зміну прізвища ОСОБА_4 на ОСОБА_4. Зокрема і в актовому записі про смерть № 3906 від 02 березня 2014 року вказано прізвище ОСОБА_4 (а. с. 23).

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 ЦК України.

Відповідно до статті 1, частин 3, 5 статті 16, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада.

З набуттям чинності ЦК України у 2004 році визначено обов'язковою державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено статтею182 ЦК України.

Частиною 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

У статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано та у Київської міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ або рішення щодо віднесення спірного майна до комунального.

Відповідно до листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.07.2017 року № 6197/43/2/103, рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось.

Крім того, згідно з інформацією КП Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 20.07.2017 року № 062/14-8798 (И-2017) квартира АДРЕСА_1 на праві власності за будь-ким не реєструвалася.

Згідно статтей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Згідно зі статтями 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно установивши обставини справи та перевіривши зміст та характер позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку, що при розгляді даної категорії справ слід виходити з положень про право лише власника витребувати майно з чужого незаконного володіння на свою користь, проте прокурором не доведено факту належності до комунальної власності територіальної громади м. Києва квартири АДРЕСА_1 та не надано доказів щодо віднесення спірного нерухомого майна як комунальної власності, що слугувало б підставою для задоволення віндикаційного позову в порядку статтей387, 388 ЦК України.

Разом з тим суд встановив, що прокурором не порушувалося питання про визнання за Київською міською радою права власності на квартиру, право на яку на даний час зареєстроване за відповідачем, також не заявлялися вимоги про скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

При апеляційному розгляді справи також встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 21,3 кв. м, перебуває в іпотеці ОСОБА_14 на підставі договору іпотеки від 7 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., а тому витребування майна без залучення до справи цієї особи призведе до порушення її прав, свобод та інтересів, що є недопустимо з огляду на завдання цивільного судочинства.

Більше того, з даної довідки вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року у справі № 1кс/755/2897/17 (755/8483/17) на спірну квартиру накладено арешт.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко