ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року Позивачі звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позов мотивований тим, що позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 2007 року належить по 1/3 частині будівлі гуртожитку та нежитлові будівлі, загальною площею 1094,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

05 січня 1999 року місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою гуртожитку у кімнаті НОМЕР_1 при невідомих обставинах. Правові підстави для вселення позивача, її реєстрації та проживання в зазначеній кімнаті у позивачів, як у власників гуртожитку, відсутні. Договору найму відповідач з позивачами не укладала, не є членом їх сімей, в трудових відносинах з ними не перебуває та не перебувала, в утриманні гуртожитку та прибудинкової території гуртожитку участі не приймає. Тому позивачі просять усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1.

Заочним рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що несплата грошових коштів за комунальні послуги та ухилення від утримання прибудинкової території будинку не є належною підставою для виселення особи, а є підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 2007 року належить по 1/3 частині будівлі гуртожитку та нежитлові будівлі, загальною площею 1094,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позивачі в своєму позові стверджують, що з 05.01.1999 року відповідач зареєстрована та проживає за адресою гуртожитку у кімнаті НОМЕР_1 та у них відсутні дані про правові підстави вселення відповідача у 1999 році. Жодного доказу реєстрації та проживання відповідача в гуртожитку, власниками якого є позивачів, суду не надано. Також не надано доказів, що відповідач перешкоджає позивачам у здійсненні ними права власності, внаслідок чого слід відповідача виселити.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з статтями 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.132 Житлового Кодексу України Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування.

Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що несплата грошових коштів за комунальні послуги та ухилення від утримання прибудинкової території будинку не є належною підставою для виселення особи, а є підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії. Оскільки позивачами не наведено жодних підстав та не надано відповідних доказів, передбачених діючим житловим законодавством України, для виселення відповідача, а тому рішення суду є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог на підставі не надання позивачами доказів перешкод у здійсненні ними права власності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачами не надано доказів, що відповідач перешкоджає позивачам у здійсненні ними права власності, внаслідок чого слід відповідача виселити, а також таких доказів не надано було а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції.

Крім того, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки стягнення заборгованості не було предметом вищезазначеного позову.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко