Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 619/4240/15-ц

провадження № 61-7743св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 5 квітня 2017 року в складі судді Остропілець Є. Р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення компенсації у зв'язку з покращенням будинку з надвірними будівлями шляхом перебудови та будівництва надвірних будівель.

Позовна заява мотивована тим, що з листопада 1990 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8, у 1992 році за спільні кошти вони придбали у радгоспу «Слатинський» будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

17 квітня 1994 року комісією по приватизації відомчого житлового фонду радгоспу «Слатинський» їй та її дітям: ОСОБА_9 і ОСОБА_7 видане свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 1997 року визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між радгоспом «Слатинський» і ОСОБА_8, визнано за ОСОБА_8 право власності в цілому на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_7, визнано за відповідачами право власності на зазначений будинок - по 1/3 частині за кожним в порядку спадкування, скасовано рішення Виконавчого комітету Слатинської селищної ради народних депутатів від 12 листопада 1996 року № 275 у частині узаконення за нею надвірних будівель, які побудовані в період спільного проживання з ОСОБА_8

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року проведено перерозподіл часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 65/200 частини за кожним, та за ОСОБА_7 - на 35/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, з виділом у натурі житлових приміщень та надвірних будівель.

Посилаючись на те, що нею було здійснено значне поліпшення житлового будинку та витрачено кошти на будівництво надвірних будівель, позивач просила стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 грошову компенсацію у розмірі 369 464,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 5 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не надала достатніх доказів стосовно свого вкладу у покращення житлового будинку, проведення поточного ремонту та грошового вкладу в будівництво надвірних будівель. Наведені позивачем доводи раніше досліджувалися судами при розгляді інших цивільних справ стосовно права власності на спірну нерухомість та їм була надана правова оцінка. Рішення у цих справах є чинними.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 5 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовані обставини справи, не доведено обставин, які суд вважав встановленими, неправильно застосовані норми сімейного та цивільного законодавства.

ОСОБА_5 надала відзив на касаційну скаргу, зазначаючи, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що 26 січня 1985 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений шлюб, у якому народився ОСОБА_6

У 1988 році подружжя ОСОБА_6 з Бєлгородської області Російської Федерації переїхало до радгоспу «Слатинське» Дергачівського району Харківської області. У цьому ж році їм було надано будинок АДРЕСА_1 з правом подальшого його викупу, в якому відповідач була зареєстрована з 8 серпня 1988 року до 18 липня 1991 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 1991 року шлюб було розірвано, але розірвання шлюбу не було зареєстровано в органах РАЦС (як того вимагав чинний на той час закон), тому шлюб не вважається розірваним.

З грудня 1990 року позивач почала проживати з ОСОБА_8, який помер у січні 1994 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила сина ОСОБА_7, батьком якого за судовим рішенням, яке набрало законної сили, є ОСОБА_8

17 квітня 1994 року комісією по приватизації відомчого житлового фонду радгоспу «Слатинський» було видане свідоцтво про право власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_9, ОСОБА_7

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 1997 року визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між радгоспом «Слатинський» і ОСОБА_8, визнано за ОСОБА_8 право власності в цілому на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Цим же рішенням визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_7, визнано за відповідачами право власності на зазначений будинок - по 1/3 частині за кожним в порядку спадкування, скасовано рішення Виконавчого комітету Слатинської селищної ради народних депутатів від 12 листопада 1996 року № 275 в частині узаконення ОСОБА_4 надвірних будівель, які побудовані в період спільного проживання з ОСОБА_8

Відповідно до зазначеного судового рішення, яке є чинним, рішенням ради трудового колективу радгоспу «Слатинський» Дергачівського району Харківської області було вирішено продати ОСОБА_8 будинок за 25 236,48 крб. У період з 9 січня до 30 червня 1992 року ОСОБА_8 вніс зазначену суму до каси радгоспу «Слатинський» та отримав відповідні документи на оформлення права власності на спірний будинок, однак належним чином право власності не оформив. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у виді житлового будинку за вищевказаною адресою.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року проведено перерозподіл часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 65/200 частини за кожним, та за ОСОБА_7 - на 35/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, з виділом у натурі житлових приміщень та надвірних будівель, вирішено вимоги про визначення порядку користування земельної ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не надала суду достатніх доказів стосовно свого вкладу у покращення житлового будинку, проведення поточного ремонту та грошового вкладу в будівництво надвірних будівель. Наведені позивачем доводи раніше досліджувалися судами при розгляді інших цивільних справ щодо права власності на спірну нерухомість та їм була надана правова оцінка. Рішення у цих справах є чинними.

Щодо звіту про оцінку вартості робіт з урахуванням їх об'єму, використання будівельних матеріалів, пов'язаних з покращенням житлового будинку шляхом перебудови, будівництва прибудови і нових надвірних будівель житлового від 21 березня 2016 року, який позивач надала в якості письмового доказу на підтвердження своїх вимог, суд зазначав, що цей звіт не містить інформації щодо періоду, за який здійснювались прибудови до будинку і в який час проводилось будівництво надвірних будівель, не вказаний рік будівництва.

Як на правову підставу своїх вимог позивач послалась на положення частин третьої-п'ятої статті 357 ЦК України, яка регулює правовідносини між учасниками спільної часткової власності, тоді як за встановлених судом обставин, позивач ніколи не набувала права власності на спірне майно (визнання на її ім'я свідоцтва на право власності недійсним свідчить про його недійсність з моменту видачі такого свідоцтва). Відтак посилання позивача на зазначену норму закону є помилковим, як і посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 5 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик