Номер провадження: 22-ц/785/2593/18
Номер справи місцевого суду: 523/8319/14-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Кононенко С.М.,

За участю секретаря- Лопотан В.І.

Осіб,що беруть участь у справі:

Представник позивача- Білоус І.І.

Представник відповідача- Сіржант Ю.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.08.2016 року( суддя Кисельов В.К.), по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

- про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання надання ключів від квартири,

а також за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 -про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

В червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_6 та неодноразово уточнював позовні вимоги в котрих зазначав, що 10 серпня 2001 року по 13 жовтня 2011 року сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу 08 листопада 2007 року за сумісні кошти сторони придбали квартиру № АДРЕСА_1 загальною площею 110,3 кв.м. за договором купівлі - продажу. Зазначена квартира придбавалася для спільного проживання сторін та їхніх спільних дітей.

В грудні 2012 року відповідачка забрала у нього ключі від вхідних дверей квартири та стала чинити перешкоди в її користуванні.

Позивач стверджує, що квартира придбавалася за спільні кошти сторін,допомоги батьків. Ремонт квартири,елементи інтер'єру та меблювання квартири здійснено також за спільні кошти.

З врахуванням зазначеного просив:

1.Визнати квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

2.Поділити квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частках - по 1/2 частці кожному з них.

3.Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м, припинивши при цьому право власності ОСОБА_6 на цю частину (частку) квартири.

4.Вселити ОСОБА_5 у квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.

5.Зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_6 в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.

6.Зобов'язати ОСОБА_6 надати ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_6 в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м. (Т.2, а.с. 98-99)

В своїх запереченнях та зустрічних позовних вимогах щодо визнання квартири особистою приватною власністю відповідачка просила застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що сімейні стосунки між колишнім подружжям припинились в 2007 році. При цьому зазначає, що придбання квартири здійснено за згодою відповідача 08.11.2007 року під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири,перебіг строку якого закінчився 08.11.2010 році, а тому сплив строку позовної давності є підставо для відмови в позові.

Одночасно посилається на те, що спірна квартира є її особистою власністю,придбана за 61500 грн. від продажу дошлюбної квартири №АДРЕСА_2 за 479750 грн.

Крім того зазначає, що позивачем не доведено обставини та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про .визнання квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Павлівни;поділ квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частках - по ? частки за кожним; визнання за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м, шляхом припинення права власності ОСОБА_6 на цю частину (частку) квартири;вселення ОСОБА_5 до квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.; зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_6 в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.; зобов'язання ОСОБА_6 надати ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.-залишено без задоволення у повному обсязі.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволено.

Визнано квартиру № АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_6, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 08.11.2007р., який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Гребенюк І.М., у реєстрі за № 14322.

Стягнуто з ОСОБА_5 (іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (іпн. НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 615 гривень.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,яким його вимоги задовольнити в повному обсязі, а зустрічні вимоги ОСОБА_6 залишити без задоволення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН(ДОВОДИ)

Заявник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що в своїх нотаріально засвідчених письмових заявах,при укладенні договору-продажу спірної квартири на ім'я колишньої дружини, він надавав згоду на придбання нею квартири за спільні коштів, а тому висновок суду першої інстанції, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки є такими,що не відповідають обставинам справи. При цьому зазначає,що саме при укладенні договору-кіпівлі продажу квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. засвідчив факт придбання її ОСОБА_11 за спільні кошти подружжя,що на думку заявника з огляду на норми ст.ст.58,59 ЦПК України, що діяла на час спірних правовідносин, є належними,допустимими та достатніми доказами. Ці обставини однозначно та беззастережно підтверджують факт придбання спірної квартири за спільні кошти колишнього подружжя, а тому на цей об'єктом розповсюджується режим права спільної сумісної власності.

В заперечення представник ОСОБА_6 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу,а рішення Суворовського районного суджу м. Одеси без змін з посиланням на те,що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.57 СК України -є її особистою приватною власністю ,оскільки придбана нею за кошти,які належали їй особисто від продажу її дошлюбної квартири.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 10 серпня 2001р. по 13 жовтня 2011р. (а.с. 6)

ОСОБА_6 належала квартира № АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1999р., який визнаний дійсним на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2007р. (Т.1.,а.с.184- 187)

18 жовтня 2007р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_12 придбала квартиру № АДРЕСА_3 за 479750 гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, у реєстрі за № 2570.

08 листопада 2007р. на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_9 квартиру № АДРЕСА_4 за 61500 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., у реєстрі за №14322.

В кінці останньої сторінки зазначеного договору вбачається , що ОСОБА_5, ОСОБА_7 подружжя. Факт згоди чоловіка, ОСОБА_5, на витрачання спільних коштів для придбання дружиною, ОСОБА_7, вищезазначеної квартири, підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Гребенюк І.М., 08.11.2007 року за реєстровим № 14321( вхід.№1266»

Згідно із заявою ОСОБА_5, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Гребенюк І.М.,08.11.2007 року за реєстровим № 14321, позивач надав згоду на витрачення їх спільних коштів відповідачкою для придбання квартири № АДРЕСА_1.(а.с.199-200 т.1)

ОЦІНКА СУДУ

Відмовляючи в заявлених вимогах ОСОБА_5 районний суд виходив з доведеності факту ОСОБА_6 того, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 110,3 кв. м. придбана за її особисті кошти отримані від продажу спірна квартира № АДРЕСА_5,що була придбана нею до шлюбу. При цьому районний суд зазначив, що факт надання згоди позивача на придбання спірної квартири, не може свідчать, що майно яке буде придбане буде об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

З таким висновком районного суду погодитись не можна з таких підстав.

За правилами загальних положень цивільно-процесуального законодавства суд повинен з'ясувати обставини,які пов'язані саме з предметом спору,встановити характер правовідносин. При цьому факти підстави позову,які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права,вказують на юридичну природу спірних правовідносин,що являються предметом позову.

Відповідно до ст.392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що

позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України що була чинною на час вчинення процесуальних дій, доказами є будь-які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин,які мають значення для вирішення справи

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вчинення позивачем посвідчувального напису в договорі щодо надання згоди на придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя та засвідчення справжності підпису на заяві здійснено нотаріусом у відповідності до виконання вимог п.43-44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5( зі змінами,що діяли на момент придбання спірної квартири).

За правилами п.45 вказаної Інстркукції посвідчення договору без згоди другого із подружжя здійснюється з обов'язковим зазначенням на примірнику договору про перевірку цих обставин з посиланням на реквізити відповідних документів,якщо ці документи не приєднуються до такого договору.

З самого договору купівлі-продажу вбачається, що нотаріус зробив відмітку про згоду ОСОБА_5 на придбання спірної квартири його дружиною -ОСОБА_7 за спільні кошти подружжя.

У зв'язку з наведеним,судова колегія приходить до висновку, що з огляду на норми ст.ст.58,59 ЦПК України,зазначені у договорі заяви є належним та допустимим доказом,що беззастережно підтверджує факт придбання спірної квартири за спільні кошти колишнього подружжя.

Наявність дошлюбного майна безспірно не доводить придбання квартира АДРЕСА_1 загальною площею 110,3 кв. м. за кошти від його продажу .

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України, що діяли на час розгляду справи), і це є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України).

З врахуванням зазначеного застереження позивачем щодо набуття спірного майна за спільні кошти частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з того,що спірна квартира являється спільною сумісною власністю подружжя , частки сторін є рівними ОСОБА_5 вправі захистити порушено право в судовому порядку,оскільки воно не визнається відповідачем та усунути перешкоди в його користуванні шляхом вселення та зобов'язання ОСОБА_6 надати йому ключі від вхідних дверей квартири.

Порядок обчислення перебігу позовної давності визначено частиною другою статті 72 СК України яка передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається , що сторони розірвали шлюб 13 жовтня 2011 року,а до суду позивач звернувся 06.06.2014 року.

Виходячи з того, що позовні вимоги заявлено в межах трьохрічного строку підстави для відмови в позовних вимогах з підстав пропуску строку відсутні.

З врахуванням зазначеного,районний суд приходить вважає, що висновок районного суду що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_6 так як придбана за кошти від продажу дошлюбного майна не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми процесуального та матеріального права у зв'язку з цим судове рішення в силу ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення яким визнається, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 110,3 кв. м. належить сторонам на праві спільної сумісної власності колишнього подружжя,їх частки є рівними та власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном,а тому вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов'язання надати ключів від квартири підлягають задоволенню, а в зустрічних вимогах слід відмовити.

В силу ст.141 ЦПК України судова колегія повертає позивачеві понесені ним судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в суді першої інстанції-676грн.50 коп. та за апеляційну скаргу 314 грн.16 коп. так як вони документально підтверджені.

Керуючись ст. 367,368,374,376 ,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.08.2016 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов'язання надати ключів від квартири задовольнити.

Визнати квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 110,33 кв. м.,об'єктом права спільної сумісної власності подружжя -ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по Ѕ частині квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 110,33 кв. м..

Вселити ОСОБА_5 в квартиру № АДРЕСА_1,загальною площею 110,3 кв.м.

Зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_6 в м. Одесі та зобов'язати її передати ключів від вхідних дверей квартири № АДРЕСА_1.

В позовній заяві ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесений судовий збір в розмірі 990 грн.66 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 21.05.2018 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М. Сегеда

ОСОБА_14