Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 754/2508/13-ц

провадження № 61-1365св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

стягувач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

боржник - ОСОБА_4,

державний виконавець відділу державної виконавчої служби Звенигородського міськрайонного управління юстиції - КарташевСергій Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у складі судді Панченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Звенигородського міськрайонного управління юстиції Карташева С. В., заінтересована особа - ОСОБА_4

Скарга мотивована тим, що банк дотримався строку пред'явлення виконавчого документа від 6 червня 2013 року № 1864/2013 року до виконання.

ПАТ «Родовід Банк» просило визнати незаконними дії державного виконавця при винесенні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 15 квітні 2016 року, скасувати постанову державного виконавця від 15 квітня 2016 року та зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження та поновити строк на оскарження постанови від 15 квітня 2016 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий лист, який надійшов до виконавчої служби 8 квітня 2016 року, не містив відмітку про винесення головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О. Я. постанови про закінчення виконавчого провадження, а остання відмітка про направлення цього виконавчого листа за належністю на виконання датується 28 жовтня 2014 року, тому дії державного виконавця Карташева С. В. є правомірними.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції постановив правильну по суті ухвалу, підстави для скасування якої відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, постановити нову про задоволення скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 31 березня 2015 року, а тому виконавчий лист був повторно поданий на виконання у межах строків, тобто протягом року з моменту повернення виконавчого листа стягувачу. Державний виконавець Карташев С. В. створив перешкоди у виконанні судового рішення та порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Суд встановив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року було задоволено позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 15 246,68 доларів США заборгованості за кредитом і відсотками, 64 815,00 грн пені і 3 % річних від простроченої суми, а також судовий збір по 622,27 грн з кожного.

6 червня 2013 року на виконання вказаного рішення суду Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, у якому вказано, що він підлягає пред'явленню до виконання в строк до 23 квітня 2014 року.

З матеріалів виконавчого провадження № 50774651, які були надані державним виконавцем, судами встановлено, що представник ПАТ «Родовід Банк» звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження у межах цього виконавчого провадження у березні 2016 року й ця заява разом із оригіналом виконавчого листа була отримана відділом державної виконавчої служби Звенигородського міськрайонного управління юстиції 8 квітня 2016 року.

У заяві про відкриття виконавчого провадження представником банку вказано, що 31 березня 2015 року державним виконавцемвідділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О. Я. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа, а, відтак, строк пред'явлення цього виконавчого документа ще не сплинув.

Відповідно до частини п'ятої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О. Я. постанови про закінчення виконавчого провадження), у разі, якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходження боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Пунктом 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 2 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) передбачено, що, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Пунктами 3.18.1, 3.18.2 Інструкції визначено, що при завершенні виконавчого провадження державний виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава завершення виконавчого провадження з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом державного виконавця та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби.

Зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження, що була винесена головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О. Я. 31 березня 2015 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1864/2013, виданого 6 червня 2013 року Деснянським районним судом м. Києва, було закінчене на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто з підстав направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Зі змісту виконавчого листа, який надійшов до відділу державної виконавчої служби Звенигородського міськрайонного управління юстиції, убачається, що він у порушення пунктів 3.18.1, 3.18.2 Інструкції не містив жодних відміток головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречуха О. Я. про закінчення виконавчого провадження та підстави його закінчення з посиланням на відповідну статтю Закону України «Про виконавче провадження».

Встановивши, що до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Звенигородського міськрайонного управління юстиції КарташеваС. В. надійшов виконавчий лист, що був виданий Деснянським районним судом м. Києва 6 червня 2013 року без жодних відміток головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречуха О. Я. про закінчення виконавчого провадження за цим виконавчим листом 31 березня 2015 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець вірно вважав, що строк пред'явлення вказаного виконавчого листа до виконання пропущено, а тому державним виконавцем правомірно було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з пропуском встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 31 березня 2015 року, а тому виконавчий лист був повторно поданий на виконання у межах строків, тобто протягом року з моменту повернення виконавчого листа стягувачу, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про відсутність неправомірних дій державного виконавця Карташева С. В.

Доводи скарги про те, що державний виконавець Карташев С. В. створив перешкоди у виконанні судового рішення та порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик