Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/1423/17

Провадження № 22-ц/4815/85/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" ,

відповідач: ОСОБА_1,

третя особа: Рівненська районна державна адміністрація,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу представника Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" адвоката Пантюшевої Н.М. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року, ухваленого в складі судді Кушнір Н.В., повний текст судового рішення виготовлено 21 травня 2018 року, у справі № 570/1423/17,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" звернулося з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати гараж, металевий гараж та два сараї.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що при проведенні обстеження смуги відводу залізниці по ст. Любомирськ на земельній ділянці площею 0,31 га, де знаходиться житлова будівля за АДРЕСА_1 виявлено господарські будівлі, а саме гараж V, металевий гараж VII, сарай VI та сарай VIII без правовстановлюючих документів, власником яких є відповідач.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року в позові ПАТ "Українська залізниця" від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до ОСОБА_1, третя особа: Рівненська районна державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів про те, що він є користувачем вказаної земельної ділянки, бо юридично не набув відповідного статусу. При цьому, вказавши, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне володіння своїм майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" подала апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, без з'ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і характеру спірних правовідносин. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Судом не було враховано, що лист Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області від 08 квітня 2015 року, є належним та допустимим доказом користування вказаною земельною ділянкою в сукупності з доказом сплати податку на землю за дану земельну ділянку.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, заперечує проти її задоволення, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Ровенської районної Ради депутатів трудящих № 82 від 26.02.1970 року у постійне користування управління Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР по лініях Ровно-Сарни, Ровно-Ковель, Ровно-Здолбунів затверджено землі на території землекористувань згідно додатку № 1 та видано Акт на право користування землею, згідно з яким у постійне користування Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР в Ровенському районі відведено 679,2 гектарів землі.

Управлінням Львівської Державної залізниці на адресу Олександрійської сільської ради Рівненського району направлено лист № НЗН-10/4003 від 18.11.2005 року, в якому Управління не заперечує щодо вилучення із земель Львівської залізниці земельної ділянки площею 0,31 га в межах смуги відведення ст.Любомирка дільниці Рівне-Сарни на км. 20+880 20+970 з правої сторони по ходу кілометрів на відстані 25 м та 45 м відповідно від осі головної колії для потреб Олександрійської сільської ради.

Рішенням Олександрійської сільської ради № 290 від 20.12.2005 року надано згоду на передачу Львівської залізницею вказаної земельної ділянки в землі запасу сільської ради (землі житлової та громадської забудови).

26 грудня 2013 року постановою Рівненського окружного адміністративного суду, рішення Олександрійської сільської ради № 290 від 20 грудня 2005 року визнано протиправним та скасовано. Рішення суду є чинним.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою вбачається, що на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації № 352 від 17 травня 2007 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» є постійним користувачем земельної ділянки площею 95,2839 га, що розташована на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Земельна ділянка орієнтовною площею 0,31 га перебуває на обліку земель за ДТГО «Львівська залізниця».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 лютого 2006 року. Вказана квартира складається із двох жилих кімнат, жилою площею 29,5 кв.м., загальною площею 50,2 кв.м. та прилеглих до неї будівель і споруд: ? Б сарай (шлак); ? В вбиральня (цегла); ? Г погріб (цегла), "Д" - літня кухня, "Ж" - гараж.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю і визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч.2 цієї статті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Так, рішенням Європейського суду з права людини, справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Установлено, що спірна частина земельної ділянки площею 0,31 га не увійшла до плану меж ділянки, наданої в постійне користування відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 260313 від 29 травня 2007 року. Дану обставину позивач не оспорює.

Будь-які докази державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 0,31 га на якій розташовані спірні господарські будівлі за позивачем в матеріалах справи відсутні.

Відтак колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що скаржник юридично не набув статусу особи у якої виникло право постійного користування даною земельною ділянкою в розумінні ст. 125 ЗК України.

Крім того, згідно викопіювання з карти масштабу 1:100000 з нанесеною земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні ДТГО "Львівська залізниця" на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, земельна ділянка площею 0,31 га (у викопіюванні, зокрема в плані, умовних позначеннях та в експлікації земельних угідь, що зазначені на плані, земельна ділянка позначена як "землі стороннього землекористувача"), на якій розташовані господарські споруди, якими користується відповідач, знаходяться поза межами земельної ділянки площею 95,2839 га, що надані в постійне користування позивачу.

Разом з тим, позивачем не доведено у чому полягають перешкоди з боку відповідача у здійсненні ним права постійного користування земельною ділянкою, правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення відповідачем свого права власності.

Таким чином, користування відповідачем спірною земельною ділянкою жодним чином не порушує права позивача у користуванні нею з метою забезпечення функціонування залізничного транспорту, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу апеляційним судом відхиляються.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" адвоката Пантюшевої Н.М. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати за перегляд справи судом апеляційної інстанції віднести за рахунок позивача.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.

Головуючий : Судді :