ПОСТАНОВА

Іменем України

15.05.2018 року м. Кропивницький

Справа № 2-1835/11

Провадження № 22-ц/781/872/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар В.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Державний виконавець Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Брандальський Дмитро Сергійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Іванова Л.А.) від 7 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22 листопада 2017 року і зобов'язати державного виконавця Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Брандальського Д.С. закінчити виконавче провадження № 32003021.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 22 листопада 2017 року він отримав постанову державного виконавця Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Брандальським Д.С. у виконавчому провадженні № 32003011 по виконанню виконавчого листа № 2-1835, виданого 16 березня 2012 року Ленінським районним судом. Цією постанові державний виконавець вирішив звернути стягнення на доходи ОСОБА_4, які він отримує у Кропивницькому об'єднаному управлінні ПФУ (пенсію). Оскільки зазначене виконавче провадження розпочато 12 квітня 2012 року, то відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону від 21 квітня 1999 року, воно повинно бути закінчено 12 жовтня 2012 року, а згідно п.6 ч. 1 ст. 49 того ж Закону виконавче провадження підлягає закінченню у зв'язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного стягнення. У зв'язку з закінченням встановленого законом строку для здійснення виконавчих дій виконавче провадження здійснюватися не може.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 7 лютого 2018 року скаргу ОСОБА_4 задоволено. Суд визнав неправомірним та скасував рішення державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Брандальського Д.С., прийняте у формі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22 листопада 2017 року (ВП №32003021). Суд також зобов'язав державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Брандальського Д.С. розглянути питання щодо наявності визначених Законом України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII підстав для закінчення виконавчого провадження №32003021.

Суд мотивував своє рішення тим, що державний виконавець повинен був вчинити дії по виконанню рішення суду протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а оскільки перебіг такого строку у справі вже закінчився суд зробив висновок про обґрунтованість скарги ОСОБА_4 в частині визнання незаконною постанови державного виконавця від 22 листопада 2017 року, прийняту за межами встановленого законом строку вчинення виконавчих дій. Крім того суд зробив висновок що він не може втручатися у дискреційні повноваження державного виконавця і прямо зобов'язати його закінчити виконавче провадження, а тому вважав за можливе зобов'язати його лише розглянути питання щодо наявності визначених законом підстав для закінчення виконавчого провадження.

В апеляційний скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (стягував у виконавчому провадженні) просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, якою відмовити заявнику у задоволені скарги у повному обсязі.

У скарзі стверджується про незаконність і необґрунтованість судового рішення внаслідок неправильного застосування судом норм Закону України «Про виконавче провадження». Висновок суду про те, що сплив шестимісячного строку для вчинення виконавчих дій являється підставою для завершення виконавчого провадження є невірним.

Відзивів на апеляційну суд не отримував.

Представники ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській областіу судове засідання не з'явилися.

Заявник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги. Він вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для справи, і вирішив його скаргу відповідно до закону.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що 12 квітня 2012 року державним виконавцем Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ Бабаченко Л.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1835, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 16.03.2012 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в сумі 560 101,46 грн. та судових витрат в сумі 1820 грн., а всього 561 921,46 грн. (ВП № 32003021).

Суд також встановив, що протягом 2013 - 2014 років державним виконавцем вчинялися неодноразові спроби перевірити майновий стан боржника ОСОБА_4 за місцем його проживання, але ці спроби виявилися безрезультатними.

22 листопада 2017 року державним виконавцем Фортечного ВДВС міста Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Брандальським Д.С. в межах виконавчого провадження № 32003021 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1835, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 16 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 561921 грн. 46 коп., винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Виконавче провадження не завершено.

Правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи не оспорюється.

У даній справі виник спір щодо законності здійснення державним виконавцем виконавчих дій та існування самого виконавчого провадження після сплину строків проведення виконавчих дій, передбачених ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у ред. Закону від 4 листопада 2004 року № 2677-VІ).

Перевіряючи справу суд виходить з такого.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України (із змінами)до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Як положеннями ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України (2004 року), так і положеннями ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України (2017 року) визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка являється частиною законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процессу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у ред. Закону № 1404-VIII від 2 червня 2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічну за змістом норму містила ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону від 4 листопада 2004 року № 2677-VІ, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, тобто станом на 12 квітня 2012 року.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону від 4 листопада 2004 року № 2677-VІ, далі за текстом - Закон)державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 2677-VІдержавний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Крім того, у ч. 2 ст. 30 Закону № 2677-VІпередбачено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Частиною 1 ст. 49 цього ж Закону було визначено перелік підстав закінчення виконавчого провадження. Зокрема, пунктом 6 передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Натомість п. 8 цієї ж статті Закону передбачав іншу підставу закінчення виконавчого провадження - фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що виконавче провадження є невід'ємною частиною судового процесу метою якої є примусове виконання обов'язкових судових рішень.

Виконавче провадження має здійснюватися визначеними законом суб'єктами в порядку передбаченому законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі.

За загальним правилом виконавче провадження закінчується фактичним і повним виконанням рішення, а також в інших випадках, прямо передбачених законом.

Апеляційний суд не погоджується з доводами ОСОБА_4 та висновками суду першої інстанції про те, що за нормами Закону № 2677-VІзакінчення перебігу строків вчинення виконавчих дій являлося підставою для закінчення виконавчого провадження (ч. 2 ст. 30, п. 6 ч. 1 ст. 49 цього Закону).

Так у ч. 2 ст. 30 Закону йдеться про строки вчинення виконавчих дій, передбачених ст. 32 Закону, а в п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону - про визначені законом строки накладення певних видів стягнення, що не є тотожними поняттями.

Встановлений ч. 2 ст. 30 Закону строк направлений на унормування діяльності суб'єктів, які здійснюють виконавче провадження, і на забезпечення прав стягувачів на своєчасне виконання рішення.

За своєю правовою природою цей строк не є преклюзивним так, як після його спливу не припиняються зобов'язання держави щодо виконання судових рішень, як не припиняється і зобов'язання боржників у виконавчому провадженні.

Отже цей строк ні в якому випадку не можна розглядати в якості законної підстави припинення обов'язковості судового рішення та уникнення боржником чи державою відповідальності за його невиконання.

За відсутності у справі даних про наявність обставин, строк існування яких не включається у строк здійснення виконавчого провадження, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що такий строк сплинув.

Проте суд неправильно витлумачив закон та дійшов неправильного висновку, що сплив встановленого ч. 2 с. 30 Закону № 2677-VІ строку являється підставою для закінчення виконавчого провадження. Такий висновок суду суперечить змісту закону.

Апеляційний суд вважає, що з підстав, вказаних ОСОБА_4 у скарзі, виконавче провадження не може бути завершене, а тому рішення державного виконавця Брандальського Д.С. про звернення стягнення на пенсію боржника, прийняте до фактичного і повного виконання рішення суду, не суперечить законну і не порушує прав боржника.

Крім того суд першої інстанції не врахував, що Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII Закон України «Про виконавче провадження» викладено у новій редакції.

Пунктом 7 Розділ XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно абз. 3 ч. 5 ст. 13 Закону № 1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Частиною 3 ст. 451 ЦПК України (ред.. 2017 року) встановлено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного вище суд вважає, що внаслідок неправильного тлумачення закону суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні безпідставної скарги ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382- 384, 451ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 7 лютого 2018 року - скасувати.

В задоволені скарги ОСОБА_4 на постанову державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Брандальського Дмитра Сергійовича від 22 листопада 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (ВП №32003021) відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко